Rozhodující část naší
československé výzkumně vývojové
základny je ovšem soustředěna přímo
ve výrobních státních podnicích.
V této době nejsou a nemám k dispozici celkové
údaje, z kterých by bylo možno objektivně
zhodnotit a posoudit celkový trend v této oblasti.
Nedá se však říci, že by docházelo
na celé frontě k potřebnému obratu
k lepšímu. Jako příklad bych chtěl
uvést toto: je všeobecně známo, a měl
jsem možnost zde o tom referovat, jak velký význam
má zavádění automatizovaných
inženýrských pracovišť do předvýrobních
etap, o němž bylo rozhodnuto před dvěma
roky na zasedání ústředního
výboru KSČ. Od té doby jsme nasadili přes
600 těchto pracovišť, v tomto roce jich bude
dodáno dalších 1700, úkol tedy bude
splněn a přeplněn. Podniky jej vítají,
chválí, potřebují, ale jen do té
doby, pokud vědí, že tato zařízení
dostanou za devizy z centrálních zdrojů.
Jakmile se přijde na to, že by měly dát
také něco ze své vlastní kapsy, alespoň
část úhrady, tak se objeví, že
mnohem větší prioritu v závodech mají
stále např. zdvihací zařízení
(není problém dovézt vozík ze zahraničí,
pokud jsou peníze), ale vybavit konstrukční
a technologické kanceláře moderní
technikou je stále ještě pro řadu státních
podniků věcí nepotřebnou.
Stručně řečeno, nové státní
podniky se až dosud převážně věnovaly
problému ustavení orgánů samosprávy,
volbě ředitelů a jiným též
důležitým problémům, otázky
vědeckotechnického rozvoje se však dosud nestaly
problémem číslo jedna. Koneckonců
se nemůžeme státním podnikům
ani divit, vždyť i v pěkném a obsažném
osmistránkovém materiálu, který jsme
dostali jako podklad pro přípravu tohoto zasedání
od Vládního výboru pro otázky plánovitého
řízení národního hospodářství,
není o technickém rozvoji ani čárka.
Soudružky a soudruzi, vědeckotechnický pokrok
a jeho zajišťování jak ve výzkumných
ústavech (dnes státních podnicích),
tak ve vývojových základnách výrobních
státních podniků nemá dosud zdaleka
vytvořeny ty podmínky, které potřebuje.
Zvýšená náročnost na státní
podniky v tomto směru je tedy plně namístě.
Na druhé straně je nutno zdůraznit, že
řadu problémů si nemohou státní
podniky vyřešit samy, že potřebují
účinnou pomoc centra, jak vlád, zakladatelů,
tak jiných centrálních orgánů.
Už jsem se zmínil o nutnosti dovyzbrojení patřičnou
technikou Výzkumného ústavu A. S. Popova.
Tuto patřičnou techniku si tento ústav sám
nezajistí ze svých vlastních zdrojů
ani kdyby pracoval skvěle. Nedostane-li ji, dojde k poškození
vývoje v celé naší republice.
Podobně se domnívám, že další
dotace budou nutné z centrálních zdrojů
pro automatizaci inženýrských prací
atd.
Nejde zde ovšem jen o centrum. Nejde jen o vlády,
ministerstva, zakladatele, ale také my, poslanci Federálního
shromáždění, máme ještě
řadu úkolů před sebou. Chtěl
bych upozornit na dva problémy. Zajišťovat výzkum
a vývoj - na to nestačí jen technické
vybavení. K tomu jsou nutné vysoce kvalifikované
stálé kolektivy odborníků. V této
době v mnoha závodech a podnicích dochází
k určité destabilizaci odborových kádrů.
Ukazuje se totiž, že státní podniky nejsou
v rovnoprávném postavení ve srovnání
s družstvy, s akciovými společnostmi, s organizacemi
zastupujícími zahraniční firmy, které
- prostě česky řečeno - mohou více
platit, které tedy přelanařují nejlepší
odborníky, zejména ty odborníky, které
máme ve výpočetní technice. Domnívám
se, že je vysoce správné držet mzdový
vývoj na uzdě, že je nutné zabránit
jakýmkoliv inflačním tendencím, ale
je třeba to tak provádět všude, na všech
úsecích, nejen ve státních podnicích.
První místopředseda vlády ČSSR
soudruh Urban zde řekl, že dojde v této věci
ke zlepšení. Bylo by dobré, kdyby skutečně
se při připravovaných opatřeních
pamatovalo také na Československou akademii věd
a na vysoké školy, kde zatím je situace relativně
nejhorší.
Jestliže jsme si byli dříve vědomi toho,
jaká škoda nastane, když kvalifikovaný
dělník odejde z číslicově řízené
horizontky ke svěráku a pilníku a vydělá
si tam více, tak myslím, že je třeba
si analogickou úvahu provést i v oblasti duševní
práce.
Za druhé bych chtěl upozornit, že lanaření
je jen menší zlo. Dnes je zcela běžné,
že odborníka vám přelanaří
a on si ještě s sebou vezme výsledky duševní
práce celého kolektivu, mnohdy duševní
práce vytvořené za mnoho let. Není
to dnes při nasazení výpočetní
techniky tak velký problém, na to stačí
malá disketa a neexistují dosud žádná
účinná právní opatření
proti takovému chování, což je v podstatě
zcizování socialistického majetku, v daném
případě duševního majetku.
Nejhorší na tom je, že k tomuto zcizování
dochází nejen v rámci republiky, ale že
se ho dopouští řada dnes založených
akciových společností se zahraniční
účastí. Myslím, že je naší
povinností, povinností poslanců Federálního
shromáždění, abychom navrhli taková
zákonná opatření, která budou
naše státní podniky dostatečně
chránit. Jsem si vědom, že náročnost
na státní podniky musí být při
přestavbě vysoká. Na druhé straně
chci zdůraznit, že zákon o státním
podniku už v prvních paragrafech charakterizuje státní
podnik jako základní článek našeho
národního hospodářství, jako
socialistický podnik, a je tedy nutné udělat
vše pro to, aby tyto základní články
socialistického hospodářství pracovaly
dobře a úspěšně. Je naším
společným zájmem, je to základní
podmínka úspěchu přestavby a základní
podmínka dalšího rozvoje socialismu v naší
vlasti.
Předsedající místopředsedkyně
SL E. Železniková: Ďakujem poslancovi Bendovi.
Udeľujem slovo poslancovi Františkovi Klihovi. Pripraví
sa poslankyňa Vávrová.
Poslanec F. Kliha: Vážené súdružky,
súdruhovia, dovoľte oboznámiť vás
s niektorými poznatkami súvisiacimi s uplatňovaním
zákona o štátnom podniku a jeho vplyve na plnenie
úloh štátneho plánu. Za prvých
8 mesiacov sa v mojom volebnom obvode v Bratislave zabezpečuje
plnenie úloh časového plánu. Prevažná
väčšina podnikov priemyslu Bratislavy si svoje
úlohy plní. Možno konštatovať, že
sa sprogresívnil vývoj plnenia kvalitatívnych
ukazovateľov plánu. Napriek tomu si myslím,
že podniky, vidiac že vedľa seba stoja prvky doterajšieho
novozavádzaného spôsobu riadenia, reagovali
s určitou opatrnosťou v podnikových plánoch
na tento rok a možno i preto sú tieto výsledky
- teda lepšie, ako si vo svojich plánoch predsavzali.
Myslím si, že neboli odkryté všetky rezervy,
ktoré v podnikoch sú. Novozaložené štátne
podniky sa sústredili na prípravu samosprávnych
orgánov, na voľby riaditeľov, a až v súčasnosti
začínajú pracovať na riadiacich a organizačných
štruktúrach do vnútra štátneho
podniku. Pomaly sa rozbiehajú práce najmä v
oblasti prípravy na samofinancovanie. Organizácie,
ktoré sa stali súčasťou založeného
štátneho podniku, v mnohom stoja a čakajú
na to, čo vlastne urobí vedenie štátneho
podniku. A tu zaráža taká skutočnosť,
že sa neobjavuje vlastná aktivita, pokusy o riešenie
vlastnej samosprávy alebo iné demokratické
formy riadenia vo vnútri vlastného štátneho
podniku. Je vidieť obdobie vyčkávania. Veľmi
pomalé tempo je pri zavádzaní chozrasčotu
a aktivita vedúcich hospodárskych pracovníkov
v tejto oblasti je nízka. Vo vnútri organizácií
zatiaľ chýba prejav väčšieho záujmu,
prejav odvahy zaviesť a uplatňovať zásady
chozrasčotu až na konkrétne pracovné
kolektívy. Aj v Bratislave máme takýchto
pripadov veľmi málo. Čiastočne to vyplýva
z doterajšieho centralizovaného systému riadenia
a z neschopnosti podnikov začať uplatňovať
svoje podnikateľské funkcie. Iba v malej miere sa
zatiaľ využíva priestor pre realizáciu
vlastných koncepcií hospodárskeho a sociálneho
rozvoja. To všetko ukazuje na to, že je potrebné
zamerať sa na zvýšenie úrovne organizovanosti
práce, na zlepšenie predvýrobnej i výrobnej
prípravy výroby a na orientáciu systému
mzdovej zainteresovanosti na skutočné výsledky
práce. Tu je potrebné predovšetkým prejaviť
viac záujmu a odvahy pri uplatňovaní zásad
chozrasčotu priamo v pracovných kolektívoch.
Stále sa ukazuje, že pracujúcim, vrátane
vedúcich hospodárskych pracovníkov, je ešte
veľa otázok spätých so zásadami
prestavby, s realizáciou zákona o štátnom
podniku, s uplatňovaním ekonomických nástrojov
riadenia a chozrasčotu nejasných. V tomto smere
treba zvýšiť nároky na vedúcich
riadiacich pracovníkov i na úroveň samosprávnych
orgánov.
S vyšším stupňom zabezpečovania
výrobných úloh súvisí aj otázka
inovačnej aktivity a kvality priemyslových výrobkov.
To sú veľmi aktuálne otázky, pretože
dosiahnuté výsledky za rok 1988 ukazujú,
že pri stagnácii inovačnej aktivity v priemyslových
podnikoch nastal výrazný pokles kvality priemyslových
výrobkov. Okrem hlavných príčin pretrvávajúcich
nedostatkov, ktoré sa sústreďujú do
oblastí nekvalifikovaného riadenia, nedostatkov
v organizátorskej práci na všetkých
úrovniach a tolerovanie priestupkov proti technologickej
a pracovnej disciplíne, tento stav zrejme ovplyvňuje
aj vlastný ekonomický mechanizmus, prebiehajúci
proces reštrukturalizácie národného
hospodárstva, v ktorom riešenie organizačno-personálnych
otázok častokrát zatieňuje naliehavosť
riešenia výrobných problémov, vrátane
inovačnej štruktúry. V súvislosti s
diskusiami pri poslaneckých prieskumoch na spomenutú
tému vo vybraných štátnych podnikoch
sa signalizoval aj ich nezáujem na hodnotení výrobkov,
prejavujúci sa neplnením prihlasovacej povinnosti,
postihnuteľnej poriadkovým opatrením podľa
§ 29 zákona o štátnom skúšobníctve.
V rade organizácií sa k tomu pridružuje aj
fakt, že pracovníci prevádzok a ich nadriadení
nie sú hmotne zainteresovaní na akosti produkcie,
ešte stále sa viacej hodnotí kvantita ako kvalita.
Dôsledky z nekvalitnej výroby pritom majú
výrazne negatívny vplyv na ekonomiku podnikov. O
nič pozitívnejší stav nie je ani v oblasti
schvaľovania výrobkov, tuzemských aj dovážaných.
Veľký podiel neschválených výrobkov
ukazuje na nedostatočnú pozornosť výrobcov
aj dovozcov platným predpisom z hľadiska ich dodržiavania.
Napríklad u strojárskych a elektrotechnických
výrobkov sú to stále tie isté dôvody,
ktoré vedú k neschváleniu výrobkov,
a síce nadmerná hlučnosť, vibrácia,
nedostatočná energetická účinnosť,
zdravotné nedostatky, horlavosť atď. Na tieto
skutočnosti poukázali aj poslanecké prieskumy
v štátnych podnikoch Slovenská armatúrka
Myjava a Dopravné stavby Olomouc, pri prerokúvaní
problematiky, súviciacej so znižovaním počtu
rizikových pracovísk v rámci plnenia vytýčených
sociálnych programov, zameraných na oblasť
zlepšovania pracovných podmienok.
Pre posilnenie účinnosti technického rozvoja
inovácií i akosti sa prijal už celý
rad opatrení, ale výrazný pozitívny
prínos sa zatiaľ nezaznamenal.
V súvislosti s prieskumami, uskutočnenými
v rámci príprav rokovania dnešnej samostatnej
schôdze Snemovne ľudu, v oblasti uplatňovania
a rozvíjania medzinárodnej spolupráce by
som chcel spomenúť jednu z jej foriem - priame vzťahy
hospodárskych organizácií.
V súlade s požiadavkami doby táto forma spolupráce
prežíva svoju renesanciu. Je podmienkou intenzifikácie,
v ktorej prechod na nový model - priame vzťahy - predstavujú
v cieľovej podobe také činnosti, ktoré
hospodárske organizácie uskutočňujú
v rámci svojej právomoci a zodpovednosti na základe
úplného chozrasčotu a vychádzajú
z ich ekonomických záujmov. Zmeny, ktoré
v poslednom čase prebiehajú v národných
hospodárskych mechanizmoch väčšiny štátov
RVHP, odstraňujú bariéry, ktoré sa
na poli medzinárodnej socialistickej integrácie
prejavili negatívne pôsobením zmenených
vonkajších podmienok (vývoj vo svetovej ekonomike)
a predovšetkým extenzívnym rozvojom. Vytvárajú
sa predpoklady pre ich rozvinutie s cieľom získať
aj požadované efekty. Ešte sa bude musieť
veľa vykonať a vyriešiť tak, aby sa ich súčasný
rozvoj nebrzdil nedoriešenými systémovými
predpokladmi a faktickým stavom vecných problémov
v ekonomike zainteresovaných štátov. Dôkazom
pozitív a problémov sú konkrétne skúsenosti
napr. zo štátneho podniku Vihorlat Snina, v ktorom
je pozitívom zníženie sortimentu v našom
štátnom podniku aj u sovietskeho partnera,
zvýšenie výroby, jej kvality i technickej úrovne.
Problémy sa javia v nejednotnosti noriem, technológii
výroby a z toho vyplývajúcej rozdielnej tvorby
cien. V štátnom podniku Sigma Olomouc, ktorý
má v tejto oblasti spolupráce už dlhoročné
tradície, je v súčasných priamych
vzťahoch pozitívom vplyv na riešenie otázok
organizácie výroby, spočívajúcej
v riešení jej technológie na zodpovedajúcej
úrovni.
Súdružky a súdruhovia, súčasná
priama súčinnosť sa sústreďuje
predovšetkým na realizáciu opatrení,
zabezpečujúcich zvýšenie produktivity
práce, modernizáciu výrob a dokonalejšie
využívanie výrobných kapacít.
V rámci vytýčených cieľov ide
tiež o celý komplex spomenutých oblastí,
pozitívne pôsobiacich na procesy intenzifikácie
ekonomík. Cieľom postupne prijímaných
opatrení je nastolenie cesty k medzinárodnému
chozrasčotu, ktorý je základnou podmienkou
rozvoja tejto formy medzinárodnej spolupráce.
Z obsahu môjho vystúpenia vyplýva otázka,
ktorú by som chcel položiť podpredsedovi vlády
a predsedovi SK VTRI s. akademikovi Julišovi. Na základe
doterajších skúseností sa ukazuje, napriek
všetkým doteraz prijatým opatreniam na príslušných
úrovniach, nielen nízka účinnosť
technického rozvoja, nízka inovačná
aktivita, ale aj nedostatočne dosahovaná úroveň
kvality výrobkov. Akými cestami v nových
podmienkach nového hospodárskeho mechanizmu sa budú
súčasné negatívne javy riešiť?
(Čo centrum? Čo podnik?)
Předsedající místopředsedkyně
SL E. Železniková: Ďakujem poslancovi Klihovi.
Slovo má poslankyňa Vávrová a pripraví
sa poslanec Kubát.
Poslankyně D. Vávrová: Vážený
soudruhu generální tajemníku, vážený
soudruhu předsedo, soudružky poslankyně, soudruzi
poslanci, vážení hosté, slyšeli
jsme dnes z tohoto místa konstatování, že
jednou z oblastí, ve které se projevují problémy
našeho národního hospodářství,
jsou dodavatelsko-odběratelské vztahy. Slyšeli
jsme i řadu příčin tohoto stavu i
některé průvodní jevy. Dovolte mi,
abych se k tomuto problému také vyslovila.
Do nedávna platila představa, že dřívější
právní úprava dodavatelsko-odběratelské
vztahy příliš svazovala. Přestavbovými
zákony byly omezeny zásahy do podnikové ekonomiky.
Tím ale vznikla situace, kdy žádný centrální
orgán nemá ve své náplni povinnost
ovlivňovat vývoj dodavatelsko-odběratelských
vztahů a materiálně technické zásobování.
Nedostatky dodavatelsko-odběratelských vztahů
tedy stále trvají, dokonce se i prohlubují.
V současném období jsme svědky zvláštní
situace, která výrazně ovlivňuje úroveň
dodavatelsko-odběratelských vztahů. Pokud
jde totiž o ekonomické vztahy a vztahy v řízení
ekonomiky, nacházejí se tyto ještě v
přechodném přípravném období.
Prvky starého a nového hospodářského
mechanismu působí vedle sebe a do značné
míry se vzájemně neutralizují, protože
jsou často protikladné. Z toho vyplývá
i nejistota a tápání některých
organizací při hledání odpovědi
na otázku, jak si nyní počínat.
Naproti tomu právní předpisy, které
upravují základní ekonomické vztahy
včetně vztahů směnných, byly
už nově schváleny nebo změněny
tak, že v podstatě koncepci nového hospodářského
mechanismu, alespoň v současné fázi
společenského poznání, vyhovují.
Značně byla rozšířena sféra
těch dodavatelsko-odběratelských vztahů,
které se realizují pouze jako výsledek vůle
smluvních stran bez přímého vlivu
centra.
Novelou hospodářského zákoníku
z loňského roku byl vytvořen v oblasti horizontálních
vztahů širší právní prostor
pro uplatnění a rozvíjení socialistické
podnikavosti státních podniků a ostatních
organizací a byla mimo jiné zrušena všeobecná
kontraktační povinnost dodavatele. V oblasti vertikálních
vztahů byly upraveny poměry mezi orgány hospodářského
řízení a hospodářskými
organizacemi.
Nedávno vydaným nařízením vlády
bylo nově upraveno povinné projednávání
dodavatelsko-odběratelských vztahů s platností
jen na ty případy, kdy je třeba použít
přímých nástrojů řízení
k zabezpečení celospolečenských priorit.
Zavedlo totiž pouze dva okruhy povinného projednávání.
Za prvé u připravovaných jmenovitých
úkolů včetně závazných
státních zakázek a limitů odběrů
a za druhé u dodávek surovin, materiálů,
kompletačních výrobků, výkonů
a prací nutných ke splnění závazných
výstupů státního plánu. Dalo
by se říci, a to je právě ta zvláštnost
situace, že právo na tomto úseku poněkud
předběhlo ekonomiku.
Tyto významné souvislosti je třeba si uvědomit,
posuzujeme-li stav dodavatelsko-odběratelských vztahů
a působení hospodářských smluv.
Hospodářské smlouvy jsou hospodářským
zákoníkem označeny jako nástroj k
organizování vzájemné spolupráce
socialistických organizací. V předlouhé
řadě případů však je dodavatelé
odmítají uzavřít, popř. berou
objednávky jen do nezávazné evidence. Někteří
uzavírají hospodářské smlouvy
až v průběhu plnění, aby se vyhnuli
případné penalizaci za nedodržení
lhůt. Poměrně častým jevem
je i vynucování nepřiměřených
podmínek při jejich uzavírání.
Patři mezi ně i požadování takových
závazků na odběrateli, které s předmětem
hospodářské smlouvy nesouvisí. Hovořil
o tom i první místopředseda vlády
ČSSR soudruh Urban ve svém projevu. Pokud jsou hospodářské
smlouvy uzavřeny, často se neplní. Z neplnění
jsou jen výjimečně vyvozovány důsledky
pro tu stranu, která neplnění zavinila. Odběratelé
se stále obávají toho, že by je dodavatel
v budoucnu znevýhodňoval za to, že vymáhaly
majetkovou odpovědnost, zejména majetkové
sankce.
Obecně vzato, skutečný hospodářský
život se od toho, co je vyjádřeno v hospodářských
smlouvách, pokud vůbec organizace přistoupily
k jejich uzavření, podstatně liší.
Oblast, o které hovořím, je snad všude
předmětem velice živých diskusí.
Vedle konstatování neutěšeného
stavu se hledají cesty, jak řešit problém.
Z nich vyplývá názor, že spory o tom
zda dodavatelsko-odběratelské vztahy lze lépe
uspořádat přímo regulací centra
nebo volným působením trhu jsou marné,
pokud poptávka ve většině případů
převyšuje nabídku. Zatím se nepodařilo
tento stav odstranit a asi ho nevyřeší ani
zdůraznění smluvních vztahů,
protože máme-li něčeho málo,
nedostane se na každého.
Asi mylným názorem na příčinu
tohoto stavu je negativní zdůrazňování
monopolní pozice dodavatele. Pokud si místo jednoho
dodavatele představíme dodavatelů pět,
situace se nezmění, nebude-li jejich nabídka
vcelku vyšší než nabídka monopolisty.
Rozdělení velkých podniků na řadu
malých, nemůže být proto hlavním
krokem k řešení, i když souhlasím
s tím, že může vést k větší
pružnosti, šíři a proměnlivosti
nabídky a podobně.
Cestou k řešení je celkový vývoj
ekonomiky od běžné výroby ke specializaci,
od nízké kvality k vysoké kvalitě,
od ztrát k zisku, od plýtvání k efektivnosti.
Plýtváním deficitními materiály
je například to, že hmotným bilancováním
jsou nedostatkové položky přidělovány
podnikům, které jsou ztrátové a bez
výhledu. Ty pak čerpají deficitní
zdroje, ale svými výrobky žádný
deficit neřeší.
Jako příklad z mého volebního obvodu
mohu uvést bavlnářské příze,
které jsou - hlavně jemné, česané
- trvale nedostatkové. Výrobci, tedy u nás
například Státní podnik VEBA, je musí
prodávat jiným podnikům, které však
nemají předpoklady k tomu, zhodnotit je stejně
efektivně. Pro VEBU to však znamená bariéru
pro rozvoj výroby, vývozu, dodávek na vnitřní
trh i zpracovatelské podniky. Tento příklad
ukazuje, jak a čím může být také
vyvolán deficitní stav.
Reálné zlepšení dodavatelsko-odběratelských
vztahů může přinést strukturální
přestavba národního hospodářství
mezi odvětvími, podniky i uvnitř podniků.
Přímé regulační a bilanční
zásahy zatím mnohdy směřují
k tomu, aby každý měl trochu, ale nikdo dostatek.
Poslouchala jsem se zájmem slova místopředsedy
vlády soudruha Urbana, a jeho výklad o záměrech
vlády v této oblasti pro příští
rok. Budou-li tedy záměry, o kterých hovořil,
pomáhat k překonání problémů,
bude jen dobře.
Soudružky a soudruzi, podělím se s vámi
také o námět, týkající
se aktivizace úlohy zahraničního obchodu
při odstraňování věcných
disproporcí uvnitř naší ekonomiky. Je
známo, že srovnatelné vyspělé
ekonomiky, například Rakousko a Belgie, transformují
až 2/3 svého vytvořeného národního
důchodu prostřednictvím zahraničního
obchodu do těch výrobků, které potřebují.
U nás je to jenom 1/3 národního důchodu
a chválen je ten, kdo nahradí devizový dovoz
domácí výrobou bez ohledu na to, že
je třeba dražší, složitější
i méně kvalitní. Ukazuje se, že je třeba,
aby vznikající nedostatky uvnitř naší
ekonomiky byly operativně řešeny dovozem, který
pomůže účinně deficitní
období překlenout. Pokud například
chybí na vnitřním trhu 10 % objemu daného
výrobku, spotřebitelé včetně
výrobců si vytvářejí zásoby.
Důsledkem je disproporce mezí nabídkou a
poptávkou zvětšená na 50 i více
procent. Příkladů z minulosti i současnosti
je dost. Asi by včasný dovoz relativně omezené
množství nedostatkových výrobků
situaci řešil. Problém je však v tom,
že normální, běžné požadavky
na dovoz nejsou vyřizovány a devizy jsou nakonec
poskytnuty až na tzv. velké problémy, které
se však velkými nemusely stát. Každý
z vás zná příklady ve svém
okolí, zazněly už z různých tribun,
čteme je na stránkách novin. Sama uvedu příklad
zářivkových trubic a startérů.
Léta chyběly v našich textilkách, možná
i v jiných podnicích. Po problému je od doby,
kdy státní podnik VEBA disponuje svým devizovým
účtem. Nakoupil totiž zářivky
za devizy od tuzemského výrobce, který je
- takto zaplacené - nemusel vyvézt. Je to způsob
řešení, na který jsme nebyli zvyklí,
ale dnes je normální jako operativní řešení.
Bez aktivní role dovozu jako regulátoru vznikající
disproporce nelze asi udržet rovnovážnost ekonomiky,
protože než naše ekonomika stačí
reagovat změnou kapacit, výrobního programu,
modernizací, investicemi a pod., může být
pozdě a vzniká značná škoda v
našem hospodářství. Na tomto úseku
je asi úloha centra nenahraditelná a nezbytná.