Poslanec SL J. Ruml: Pane předsedající, vážené
Federální shromáždění,
milí hosté, parlamentní vyšetřovací
komise byla ustavena z návrhu branných a bezpečnostních
výborů Sněmovny lidu a Sněmovny národů
20. září 1990, usnesením Federálního
shromáždění číslo 34,
aby působila k objasnění událostí
17. listopadu 1989 včetně příčin,
následků a jmenovité odpovědnosti,
ať politické či trestní, jednotlivých
osob odpovědných za brutální zákrok
na Národní třídě.
Tehdy byli do komise plénem zvoleni tito poslanci: Petr
Burian, Jiří Pospíšil, Jiří
Ruml, Stanislav Devátý, Petr Toman, Štefan
Glezgo, Štefan Bačinský, Július Bobovnický,
Jaroslav Cuhra, Miloš Krejcar, Bohuslav Hubálek, Eduard
Baštigal, Miroslav Jansta, Jan Vidím, Jiří
Dienstbier ml., Jozef Šepetka.
Omlouvám se, že při přepisu dvě
jména vypadla z rozmnožené zprávy, a
sice jména pana Bohuslava Hubálka a Miroslava Jansty.
Na své první schůzi komise zvolila svým
předsedou Jiřího Rumla, místopředsedou
Jiřího Pospíšila, mluvčím
Petra Tomana a tajemníky Jana Vidíma a Jiřího
Dienstbiera ml. Z aparátu Federálního shromáždění
byl spoluprací s komisí pověřen dr.
Cigánek a později ho v této funkci nahradili
pracovníci ministerstva vnitra uvolnění pro
práci s rozsáhlou agendou a archívy.
Dříve než jsme začali pracovat, vzdal
se svého členství v komisi Petr Burian, později
na jaře loňského roku též Jiří
Dienstbier mladší. Podle statutu komise, že může
k plnění úkolů přizvat další
poslance, požádala komise o spolupráci poslance
Jana Mlynárika a Tomáše Kopřivu. Kromě
toho se některých úkonů nevyžadujících
přístup k materiálům a zařazením
podléhajících zvláštnímu
režimu stanovenému rozkazy ministra vnitra a ministra
obrany, účastnili studenti Martin Benda, Filip Doner
a David Šuman.
Vyšetřovací komisi byla svěřena
rozsáhlá pravomoc novelizací trestního
zákona č. 140/61 Sb. v § 94 a), podle něhož
komise může vyslýchat svědky a přibírat
znalce k objasnění skutečností důležitých
pro její činnost. Vzhledem k tomu, že šlo
o svědectví podléhající ustanovením
trestního řádu, to znamená, že
křivá výpověď svědka učiněná
před vyšetřovací komisí je trestná
jako křivá výpověď svědka
učiněná před soudem, byli k výslechům
přizváni kvalifikovaní vyšetřovatelé
Generální prokuratury ČR a Vojenské
obvodové prokuratury, kteří řádně
vedly protokoly o výslechu s náležitým
poučením o povinnostech a právech vyslýchaných
osob. Podle statutu komise členové, případně
jiné osoby s komisí spolupracující,
byli povinni zachovat mlčenlivost o všech okolnostech,
o nichž se dověděli v souvislosti s činností
komise. Mlčenlivosti mohli být zbaveni zcela nebo
zčásti pouze rozhodnutím komise, přičemž
tato byla usnášeníschopná, byla-li přítomna
nadpoloviční většina jejich členů
a k přijetí usnesení bylo třeba souhlasu
nadpoloviční většiny přítomných
členů. Tedy tak jako třeba ve výborech.
Zjištění vyšetřovací komise
jsou i nadále pouze interní povahy - i když
jsem se právě dozvěděl, že jsme
byli mystifikováni, že už od dubna nejsme touto
mlčenlivostí vázáni - a komise je
předkládá s příslušným
návrhem k projednání sněmovnám
FS, které k nim zaujímají stanovisko usnesením.
Tolik ze statutu vyšetřovací komise, který
nabyl účinnosti 15. října 1990.
K této citaci je nutno poznamenat: Pokud se v hromadných
sdělovacích prostředcích či
jinak na veřejnosti objevily informace nerespektující
toto ustanovení, nikdy k tomu nedošlo usnesením
komise, které bylo závazné pro každého
člena komise a přizvané znalce. Komise jako
celek za ně tudíž nenese žádnou
zodpovědnost. Nelze zapomínat na to, že mnohá
fakta byla známa a dostávala se na veřejnost
dříve, než se jimi komise vůbec zabývala,
poněvadž k materiálům Státní
bezpečnosti měli přístup již
před ustavením vyšetřovací komise
1) kádroví pracovníci StB, kteří
agenty řídili a kádroví pracovníci
SNB, kteří vedli evidenci
2) někteří členové 1.parlamentní
komise pro dohled nad vyšetřováním,
zejména ti, kteří byli už dříve
ve službách Státní bezpečnosti
3) členové tzv. občanských komisí,
které měli přístup k materiálům
v době prověrek
4) zaměstnanci Úřadu pro ochranu ústavu
a demokracie, pozdější FBIS, kteří
měli přístup k materiálům jak
v centru tak v jednotlivých krajích
5) všichni ministři vnitra, federální
i republikoví a jimi pověření pracovníci
6) což považujeme za nejzávažnější,
že po ustanovení vlády národního
porozumění, kdy řízením ministerstva
vnitra byli pověřeni tři členové
vlády - Marian Čalfa, Ján Čarnogurský
a Walter Komárek - nastalo v podstatě bezvládí.
Materiály Státní bezpečnosti mohl
vynést téměř kdokoliv.
Upozorňovali jsme na to už ve své dílčí
zprávě koncem března loňského
roku, kdy jsme současně uvedli, že máme
konkrétní důkazy o tom, že některé
spisy označené jako skartované dodnes existují
a že máme konkrétní důkazy o
tom, že některé spisy byly před skartací
ofotografovány a tudíž rovněž existují.
Jedinou metodou, kterou lze zabránit vydírání
nebo dalšímu řízení spolupracovníků
StB, případně různým politickým
skandálům je, jak jsme tehdy dovodili, očista
státních a zákonodárných orgánů
od těchto spolupracovníků.
Následný vývoj vnitropolitické situace
byl a je dosud toho dostatečně přesvědčivým
důkazem. Různá senzační odhalení
typu zprávy pana Dolejšího, či tzv.
Paměti Zifčáka - Růžičky,
jakož i pokoutní rozšiřování
seznamů pocházejí právě z těchto
pokoutných zdrojů a prozrazují zkušené
původce z dílny estébáckých
dezinformací. V této souvislosti je třeba
připomenout, že se bohužel nezrealizovala poněkud
planá výzva ještě z počátku
června 1991, aby všichni, kdo disponují jakýmikoli
materiály z archivu StB, případně
jejich kopiemi, je nejpozději do 20. června 1991
odevzdali ministerstvu vnitra, jinak se vystaví trestně
právním důsledkům. Federální
legislativa k tomu nevytvořila žádné
právní podklady a byly by velmi potřebné
ještě před nadcházejícími
volbami.
S výslechy započala vyšetřovací
komise v říjnu 1990 a jako první podávali
svědectví členové předešlé
parlamentní komise pro dohled nad vyšetřováním,
abychom zjistili, jestli činnost této komise nebyla
ve své práci ovlivňována někým
zvenčí nebo uvnitř, neboť se dalo očekávat
úsilí StB o zkreslení výsledku vyšetřování.
První komise totiž vznikla již 29. listopadu
1989, kdy práci parlamentu i vyšetřovacích
orgánů věnovali bývalí pracovníci
StB mimořádnou pozornost. Toho dne, 29. listopadu
1989, se odehrály ještě dva důležité
akty. Federální shromáždění
suspendovalo ty články ústavy, které
zaručovaly Komunistické straně Československa
vedoucí roli ve společnosti a povyšovaly učení
marx-leninismu na jedinou státní ideologii a současně
byly do všech krajů rozváženy instrukce
Státní bezpečnosti o práci ve změněných
podmínkách, tedy o posilování vlivové
a poziční agentury StB v nejdůležitějších
článcích společnosti - v průmyslu,
ve státním aparátu, na vysokých školách,
v odborech i ve sdělovacích prostředcích.
Tyto instrukce byly vypracovány den předtím,
28. listopadu 1989 a jejich příprava byla zřejmě
součástí celkového plánu destabilizace
a kontroly v době, kdy KSČ ztratila vládu
nad vývojem situace v zemi. Proto se tak rychle a snadno
zřekli vedoucí role, protože spoléhali
na poměrně hustou síť spolupracovníků
uvnitř všech významných orgánů,
včetně nově utvářených
a pod vedením vcelku neporušené organizační
struktury Komunistické strany mohli úspěšně
pokračovat v široce založené akci "Klín".
Ztrátu politického vlivu chtěli vykompenzovat
udržením a posílením moci ve sféře
hospodářské, zachovat a ještě
rozmnožit kapitál nakradený v minulých
letech a využít toho, že prostřednictvím
svých spolupracovníků v masmédiích
mohou do značné míry ovlivňovat veřejné
mínění.
Z tohoto hlediska se ukazuje jako největší
chyba, že nikterak nebyla omezena či přímo
pozastavena činnost Komunistické strany Československa,
jejíž funkcionáři se nechtěli
smířit s porážkou. (Potlesk.) A nebyla
ani rozpuštěna a rozehnána zločinecká
organizace, kterou si Komunistická strana Československa
cílevědomě budovala k potlačování
a k likvidaci svých politických odpůrců,
totiž Státní bezpečnost.
Naopak i po jejím formálním zrušení
byli kmenoví pracovníci StB ponecháni prakticky
bez dozoru ve svých bytech, pouze na telefonu, byli jim
zachovány vysoké platy a volnost pohybu po tak zvané
pracovní době. Čili ideální
podmínky pro shromažďování vysoce
výbušných materiálů a jejich
využívání k intrikám, vydírání,
prostě k destabilizaci poměrů. To je pravá
příčina všech následných
zpráv, které pociťujeme až do dnešních
dnů a zdaleka jim ještě není konec.
Vraťme se ale ke složení první parlamentní
komise. Zjistili jsme, že uvnitř této komise,
pověřené dohledem na vyšetřování
událostí 17. listopadu, byli spolupracovníci
StB. Toto zjištění nás neomylně
nutilo ke zkoumání, co se stalo s registry svazků
všech bývalých krajských správ
StB a s registrem bývalé Druhé správy
StB ministerstva vnitra. Abychom s nimi mohli nerušeně
a dlouhodobě pracovat, vyžádala si naše
komise rozkaz federálního ministra vnitra k jejich
soustředění a vytěžení.
Akce proběhla úspěšně v polovině
prosince 1990 a tak se nám dostalo do rukou na půl
miliónů záznamů. Ty však nebyly
jediným vodítkem pro naši práci. Existují
ještě evidenční lístky v zásobnících
statisticko-evidenčního odboru v Praze SEO, evidenční
lístky vyřazené po divoké skartaci
v prosinci 1989, také SEO, jmenné seznamy živých
a archivovaných svazků zájmových osob
StB k listopadu 1989, které se uchovaly na mikrofiších,
protokoly archivovaných svazků kontrarozvědného
rozpracování tajných spolupracovníků
jak SEO, tak i v archivech bývalých Krajských
správ SNB, protokoly Z fondů, tak zvaných
blokovaných fondů, archivovaných svazků
kontrarozvědného rozpracování a tajných
spolupracovníků, protokoly zvláštních
fondů blokovaných vyšetřovaných
ve spisech KLR a TS, dále archivované svazky kontrarozvědného
rozpracování a tajných spolupracovníků
v SEO a krajích. Protokoly skartovaných svazků
tajných spolupracovníků v SEO a krajích,
agenturní zprávy podávané prověřovanými
osobami jako součást svazků osob na něž
byly pověřované osoby nasazeny. Výslechy
svědků řídících pracovníků
prověřovaných osob a výpis z databáze
SEO, kde je zachycena evidence zájmových osob k
roku 1985 i zavedených po tomto roce, kde nejsou pravá
jména zájmových osob nýbrž krycí
jména, registrační čísla, oblast
spolupráce, bydliště, znalost jazyků,
politická příslušnost, řídící
orgán a ještě další údaje.
Z toho je patrné, jak zrůdně pečlivá
byla evidence občanů našeho státu pořízená,
spravovaná, vytěžovaná Státní
bezpečností podle vzoru KGB na pokyn Komunistické
strany Československa a s vědomím jejich
vrcholných orgánů. To nás vedlo k
požadavku prověřit, kdo z poslanců,
ministrů a jejich náměstků, zaměstnaců
Úřadu předsednictva vlády a Kanceláře
Federálního shromáždění
je registrován jako spolupracovník Státní
bezpečnosti a v jaké kategorii.
Stalo se tak usnesením pléna Federálního
shromáždění č. 94 ze dne 11.
1. 1991. Usnesení uložilo vyšetřovací
komisi pozitivně zjištěné osoby předvolat,
seznámit je s výsledky a pokud se do 15 dnů
dobrovolně nevzdají poslaneckého mandátu,
respektive nerozváží pracovní poměr,
byla komise povinna zveřejnit jejich jména. Současně
usnesení doporučilo panu prezidentovi, aby umožnil
prověření pracovníků Kanceláře
prezidenta republiky a federální vládě,
aby umožnila stejný postup zákonodárným
sborům obou republik, pokud o to projeví zájem.
Na 14. společné schůzi Sněmovny lidu
a Sněmovny národů podala vyšetřovací
komise další dílčí zprávu
o dosavadním zjištění a současně
byla též uvedena jména 10 poslanců,
kteří se svého mandátu nevzdali. Na
tomto plénu bylo rovněž přijato usnesení
Federálního shromáždění
č. 123, které uložilo komisi dokončit
lustraci do 15. května 1991, předsednictvu odtajnit
důkazní materiály pro poslance, čehož
využilo 50 poslanců, tj. jedna šestina z obou
sněmoven a požádalo federální
vládu, aby předložila návrh zákona
o zacházení s informacemi o příslušnících
a spolupracovnících Stb.
Na 15. společné schůzi pak vyšetřující
komise podala zprávu o závěrech lustrací,
při nichž byla zjištěna jména dvou
dalších poslanců, kteří se nevzdali
svých mandátů a proto i jejich jména
byla postupně zveřejněna.
V této zprávě, přednesené na
plénu 24. května 1991 bylo též oznámeno,
že z členů federální vlády
a jejich náměstků bylo pozitivně lustrováno
6 v kategorii "tajný spolupracovník" a
8 v kategorii "spolupracovník StB". V Úřadu
předsednictva vlády bylo podle seznamu dodaného
do konce roku 1990 zjištěno 17 pracovníků
registrovaných v kategorii "tajný spolupracovník"
a 9 v kategorii "spolupracovník", z nichž
11 bylo ve vedoucích funkcích kanceláře.
Třeba zaznamenat, že vedení těchto institucí,
tzn. federální vlády a Federálního
shromáždění zajistilo, že uvedení
pracovníci tam už nepracují.
Úsilí, věnované tomuto očistnému
procesu, si vyžádalo nepřetržitou 24 hodinovou
službu členů vyšetřovací
komise po dobu více než 2 měsíců,
poněvadž bylo nutné veškeré pozitivní
údaje převést do počítače,
aby se s nimi mohlo operativně pracovat. Na základě
těchto zjištění byla pak federální
vláda požádána, aby předložila
zásady zákona, kterým se stanoví některé
další požadavky pro výkon některých
funkcí ve státních orgánech a organizacích
ČSFR, České republiky a Slovenské
republiky.
Zákon č. 451 krátce, leč nepřesně
nazývaný též jako zákon lustrační,
přijalo společné zasedání Sněmovny
lidu a Sněmovny národů 4. října
loňského roku.
Po skončení této legislativní iniciativy
předala vyšetřovací komise všechny
registry svazků zpět do péče federálního
ministerstva vnitra, které má celou proceduru lustrací
zajišťovat, a v této souvislosti nutno velmi
ocenit pomoc a spolupráci tohoto ministerstva a ministerstva
obrany při objasňování okolností,
jež vedly k 17. listopadu, jakož i následků
této události, osobně pak vstřícnost
ministrů Jána Langoše a Luboše Dobrovského.
Bez jejich rozkazů by naše komise nemohla mít
přístup ke studiu dokumentů důležitých
pro její vyšetřování. Mylné
je totiž přesvědčení, že
vámi ustavena vyšetřovací komise věnovala
více pozornosti prověřování
minulosti občanů než vlastnímu šetření
toho, co vedlo k brutálnímu zásahu na Národní
třídě a co po něm následovalo.
To byla pouze součást celkového hledání
příčin a následků, součást
hodnocení tak dalekosáhlé přeměny
života společnosti.
Komise shromáždila 279 svědeckých výpovědí,
které obsahují 1645 stran protokolů, prostudovala
32 897 stran dokumentace vlastní, a k dispozici měla
navíc z vojenské prokuratury další 4
000 protokolů a výslechů svědků,
dohromady pak dalších 20 000 stran trestních
spisů.
Výsledky studia zpracovala pro závěrečnou
zprávu do těchto kapitol:
1. Vývoj společnosti před 17. listopadem
1989,
2. Faktografický popis událostí členěný
do pěti samostatných kapitol a
3. Závěr.
Tyto části závěrečné
zprávy byly pro svou rozměrnost rozmnoženy
pro všechny poslance FS a nebudou zde čteny. Kromě
toho bylo šest příloh dáno k dispozici
předsedům Sněmovny lidu a Sněmovny
národů. Ku pomoci bude i další materiál
založený v archivu FS, jehož zpřístupnění
uvolní jedině usnesení pléna FS.
Stručně řečeno, vyšetřovací
komise FS došla k těmto závěrům:
17. listopad nebyl žádným spiknutím,
pokud ovšem nemáme na mysli široce a dlouhodobě
založené spiknutí Komunistické strany
Československa proti občanům této
země. (Potlesk.) Brutální zásah bezpečnostních
složek na Národní třídě
byl pouze pokračováním represívních
praktik, jakých jsme byli svědky vždy, kdykoli
se vládnoucí komunistická moc dostala do
rozporu s veřejností. To se v posledních
letech stávalo tím častěji, čím
odhodlaněji sílil proti nim odpor, ať už
to bylo v březnu 1988 v Bratislavě či v Praze,
téhož roku v srpnu a v říjnu na Václavském
náměstí, a brutalitou byly vedeny útoky
proti pokojným demonstracím v tzv. Palachově
týdnu a posléze opět v srpnu a v říjnu
1989.
Zákeřnost zásahu na Národní
třídě spočívala však v
tom, že se tak stalo při oficiálně povolené
demonstraci mládeže u příležitosti
50. výročí nacistického masakru proti
studentům na podzim roku 1939. Byl to současně
umíráček komunistického režimu.
Zvedla se vlna odporu ve všech státech bývalého
sovětského bloku současně a vyvrcholila
naprostým zhroucením této říše
zla.
Komunistická strana Československa nebyla už
s to ani za pomoci Státní bezpečnosti čelit
tomuto náporu, její vedení bylo nejednotné
a nerozhodné, ale především proto, že
Moskva zřejmě odmítla poskytnout tomuto vedení
svou pomocnou ruku. A to ve chvíli, kdy i u nás,
tak jako v sousedních zemích, vyšly do ulic
statisíce lidí v Čechách, na Moravě
i na Slovensku. To byla pravá příčina
té dalekosáhlé přeměny.
A chce-li veřejnost znát konkrétní
jména hlavních viníků odpovědných
za masakry minulých let, zde jsou: Ladislav Adamec, Jan
Fojtík, Karel Hoffmann, Gustáv Husák, Alois
Indra, Miloš Jakeš, Ignác Janák,
Ivan Knotek, Jozef Lenárt, František Pitra, Miroslav
Štěpán, Karel Urbánek, Miroslav Zavadil.
To byli poslední předlistopadoví členové
předsednictva ÚV KSČ.
Zapomínat by se nemělo ani na ty předešlé,
zejména na Vasila Biľaka, Lubomíra Štrougala,
Antonína Kapka. Dále Vasil Mohorita, František
Hanus, Zdeněk Hoření, Josef Mevald, Rudolf
Rohlíček, Miroslava Němcová, Jindřich
Poledník, Miroslav Zajíc - členové
sekretariátu ÚV KSČ a předseda ÚKRK
Jaroslav Hajn.
Totéž lze aplikovat na členy předsednictva,
sekretariátu a kontrolní komise ÚV KSS. Pod
jejich vedením a podle jejich pokynů vykonávali
svou pochybenou pravomoc všichni ministři vnitra -
Obzina, Vajnar, Kincl a jejich náměstci i vedoucí
činitelé justice v obou republikách a jim
napomáhali všichni představitelé politických
stran bývalé Národní fronty a společenských
organizací jako např. ROH a kompletní agentura
všeobjímající Státní bezpečnosti
v čele s Alojzem Lorencem.
Jedině generální prokuratura ČSFR
je oprávněna rozhodnout o trestním stíhání
těchto prominentů bývalého režimu,
ale v každém případě před
soudem dějin bude vždy na lavici obžalovaných
Komunistická strana Československa a její
pohrobci, třebaže jsou dnes už v jiných
stranách a hnutích. (Potlesk.)
Tímto zjištěním končí
svou práci vyšetřovací komise Federálního
shromáždění pro objasnění
událostí 17. listopadu 1989.
Před půl rokem ukončila svou činnost
parlamentní komise pro odsun sovětských vojsk.
Výsledkem jejího úsilí byl odchod
posledního z okupantů, což je bezesporu úspěch
prokazatelně jednoznačný a také rekultivace
zdecimované země, jakkoli obtížná,
drahá a dlouhá, bude nakonec přece jen zdařilá,
poněvadž příroda má už ten
zázračný boží dar znovuvzkříšení.
Komunistickou devastaci společnosti, jejího ducha,
musíme pracně a ne bezbolestně překonat
jen a jen my sami, každý z nás! Děkuji
za pozornost. (Potlesk.)
Předsedající předseda SL R. Battěk:
Děkuji poslanci Jiřímu Rumlovi za přednesenou
zprávu. Zahajuji případnou rozpravu k této
zprávě.
Prozatím se přihlásili písemně
do rozpravy pouze dva poslanci, a to poslanec Gandalovič
a poslanec Milan Hruška. Chce-li ještě někdo
vystoupit, prosím o písemnou přihlášku.
Uděluji slovo poslanci Gandalovičovi.
Poslanec SN P. Gandalovič: Vážený pane
předsedající, kolegyně a kolegové.
Já bych chtěl říci jenom pár
slov k včerejšímu televiznímu pořadu
a k té naší dnešní debatě,
která nakonec má zcela jiné rozuzlení,
vzhledem ke skutečnostem, které jsme se dozvěděli
všichni vlastně až nyní. To znamená,
o skutečnosti, že sama komise je již od dubna
minulého roku zbavena mlčenlivosti, a naopak my,
poslanci jsme od této chvíle mlčenlivostí
zatíženi, aniž o tom vlastně víme.
Já bych chtěl říci, že si myslím,
že jméno Československa v zahraničí
je v současné době velmi důležitou
věcí. To, jak se o Československu píše
v různých prominentních časopisech,
zejména v anglosaském světě, může
mít velký význam pro zájem zahraničních
investorů přijet k nám, dát nám
své peníze a pomoci rozvoji našemu hospodářství.
Pan poslanec Kavan od okamžiku, kdy byl označen komisí
17. listopadu, celý svůj poslanecký mandát
zaměřil na to, aby právě před
zahraničními médii jméno Československa
vytrvale špinil. Já zde chci ukázat jenom vzorek
článku z poměrně velmi vysoce čteného
a oblíbeného časopisu News week nazvaným
"Honba na čarodějnice", kde pan poslanec
Kavan hovoří o tom, že zde v Československu
je presumpce viny, a že nelze přijímat stalinské
principy, jestliže chceme budovat demokracii.
Já si myslím, že vytváření
takového názoru o Československu a to, že
členové komise toto museli sledovat, aniž věděli,
jakým způsobem se vlastně mají bránit,
je možná vedlo k tomu, že právě
zahraničním novinářům chtěli
očistit demokratický proces, kterým Československo
musí projít a který je v řadě
bodů velmi bolestivý.
Já si myslím, že právě i ve světle
toho, co jsme se dozvěděli o mlčenlivosti
členů komise, Československá televize
by se měla našim dvěma kolegům omluvit.
Děkuji za pozornost.