Soudce je kárně
odpovědný za kárné provinění.
/1/ Kárným proviněním
je jednání, jímž soudce snižuje
vážnost a důstojnost své funkce nebo
ohrožuje důvěru v nezávislé a
nestranné rozhodování Ústavního
soudu, jakož i jiné zaviněné porušení
povinnosti soudce.
/2/ Kárným proviněním
je též jednání, které má
znaky přestupku podle zvláštních předpisů
nebo jiného správního deliktu.
Podle této části
se postupuje přiměřeně též
při rozhodování o tom, zda
a) soudce vykonává
funkci, která není s funkcí soudce slučitelná
(§ 82 odst. 3 Ústavy),
b) je soudce členem politické
strany nebo politického hnutí,
c) se soudce nezúčastňuje
jednání Ústavního soudu po dobu delší
jednoho roku.
/1/ zahájení kárného
řízení rozhoduje předseda Ústavního
soudu usnesením. Usnesení musí být
odůvodněno a doručuje se soudci, proti němuž
se kárné řízení zahajuje.
/2/ O zahájení kárného
řízení s předsedou Ústavního
soudu se může usnést plénum na společný
návrh nejméně tří soudců.
/3/ Kárné řízení
lze zahájit do jednoho roku ode dne, kdy k jednání,
které je důvodem k zahájení kárného
řízení, došlo.
Po dobu kárného
řízení pro kárné provinění
podle § 132 odst. 1 nemůže soudce činit
žádné úkony související
s výkonem soudcovské funkce. Je-li soudce předsedou
senátu nebo členem senátu, určí
předseda Ústavního soudu, který z
ostatních soudců bude zastupujícím
členem senátu. Je-li soudce předsedou Ústavního
soudu, vykonává jeho funkci místopředseda.
Ustanoveni § 135 platí
obdobně pro dobu, po kterou je proti soudci vedeno trestní
stíhání pro úmyslný trestný
čin.
/1/ Usnesení předsedy
Ústavního soudu o zahájení kárného
řízení se předloží plénu.
/2/ Soudci, proti kterému
bylo kárné řízení zahájeno,
musí být umožněno vyjádřit
se k důvodům usnesení o zahájení
kárného řízení a zúčastnit
se jednání pléna v této věci
s výjimkou porady a hlasování.
Pro dokazování v
kárném řízení se použijí
přiměřeně příslušná
ustanovení zákona o trestním řízení
soudním.
/1/ Plénum kárné
řízení zastaví, neshledá-li
je důvodným. V téže.věci kárné
řízení již nelze zahájit.
/2/ Pokud kárné
řízení nebylo zastaveno, zvolí plénum
ze svého středu pětičlenný
kárný senát, který věc projedná
a rozhodne.
/1/ Kárný senát
si na svém prvním jednání zvolí
ze svých členů předsedu, který
řídí jeho jednání. Kárný
senát je způsobilý jednat a usnášet
se, jsou-li přítomni všichni jeho členové;
usnáší se většinou hlasů.
Ustanovení § 21 platí obdobně.
/2/ Při rozhodování
je kárný senát vázán důvody
kárného řízení uvedenými
v usnesení o jeho zahájení.
/3/ Soudce, se kterým je
kárné řízení vedeno, má
právo zúčastnit se jednání
kárného senátu s výjimkou porady a
hlasování, vyjádřit se k důvodům
kárného.řízení a k prováděným
důkazům, klást svědkům a znalcům
otázky a podávat návrhy na doplnění
dokazováni.
Kárný senát
rozhodne tak, že jednání, uvedené v
usnesení o zahájení kárného
řízení, soudci vytkne, anebo kárné
řízení zastaví, nebylo-li kárné
provinění prokázáno.
/1/ Proti rozhodnutí kárného
senátu o zastavení kárného řízení
mohou podat do 15 dnů ode dne jeho doručení
námitky předseda Ústavního soudu,
popřípadě soudci, kteří podali
návrh na zahájení kárného řízení
podle § 134 odst. 2. O námitkách rozhodne plénum
tak, že usnesení kárného senátu
buď potvrdí, nebo je zruší a vrátí
mu věc k novému projednání; pokyny
pléna k doplnění řízení
je kárný senát vázán.
/2/ Jestliže proti rozhodnutí
kárného senátu uvedenému 7 v odstavci
1 námitky podány nebyly anebo jestliže plénum
takové usnesení potvrdilo, hledí se na soudce,
jako by s ním kárné řízení
nebylo zahájeno. V téže věci kárné
řízení již ne lze zahájit.
/3/ Proti rozhodnutí kárného
senátu, kterým bylo soudci jeho jednání
vytknuto, může do 15 dnů ode dne jeho doručení
podat tento soudce námitky. O námitkách rozhodne
plénum tak, že buď usnesení kárného
senátu potvrdí, nebo je zruší, popřípadě
vrátí mu věc k novému projednání;
pokyny pléna k doplnění řízení
je kárný senát vázán.
/1/ Pokud se v kárném
řízení prokázalo, že se soudce
dopustil takového jednání, že jeho další
setrvání ve funkci by bylo v rozporu s posláním
Ústavního soudu a s postavením jeho soudců,
a jestliže proti rozhodnutí kárného
senátu, kterým bylo soudci jeho jednání
vytknuto, nebyly podány
námitky, anebo jestliže plénum takové
rozhodnutí potvrdilo, plénum navrhne prezidentu
republiky, aby takového soudce odvolal.Návrh na
takové rozhodnutí může podat předseda
kárného senátu.
/2/ K usnesení podle odstavce
1 je třeba souhlasu nejméně 11 soudců.
O návrhu může plénum jednat a usnášet
se, je-li přítomno alespoň 12 soudců.
/1/ Jestliže k zásahu
orgánu veřejné moci [Čl. 6 ústavního
zákona č.91/1991 Sb., o Ústavním soudu
České a Slovenské Federativní
Republiky.]
a) České republiky
nebo
b) České a Slovenské
Federativní Republiky v oboru působnosti, kterou
podle ústavních a jiných zákonů
od 1. ledna 1993 převzaly orgány České
republiky, [Zejm. čl. 3 ústavního zákona
České národní rady č. 4/1993
Sb., o opatřeních souvisejících se
zánikem České a Slovenské Federativní
Republiky.] došlo před 1. lednem 1993 a jestliže
lhůta pro podání ústavní stížnosti
k Ústavnímu soudu České a Slovenské
Federativní Republiky stanovená v § 55 odst.
3 zákona č. 491/1991 Sb. započala po 2. listopadu
1992, lze proti takovému zásahu podat ústavní
stížnost k Ústavnímu soudu do 60 dnů
ode dne, kdy tento zákon nabyl účinnosti.
/2/ Zjistí-li Ústavní
soud, že ústavní stížnost nesměřuje
proti zásahu orgánu veřejné moci uvedenému
v odstavci 1., řízení zastaví.
/1/ Ústavní stížnost
nebo návrh podle § 74 odst. 1 lze za podmínek
stanovených tímto zákonem podat i proti zásahům
orgánů veřejné moci, k nimž došlo
od 1. ledna 1993 do dne, kdy tento zákon nabyl účinnosti.
/2/ Pro lhůtu k podání
ústavní stížnosti nebo návrhu
podle odstavce 1 platí obdobně ustanovení
§ 73 odst.2 nebo § 74 odst. 2 s tím, že
lhůta k jejich podání, která by jinak
započala přede dnem, kdy tento zákon nabyl
účinnosti, začíná teprve tímto
dnem.
Ústavní stížnosti,
které byly podle předpisů o Ústavním
soudu České a Slovenské Federativní
Republiky k němu podány před 1. lednem 1993
a o nichž tento Ústavní soud nerozhodl, projedná
Ústavní soud a rozhodne o nich, pokud jde o zásahy
orgánů veřejné moci uvedené
v § 144 odst. 1.
/1/ Ústavní stížnost
podle § 144 až 146 Ústavní soud projedná
a rozhodne o ní podle tohoto zákona.
/2/ Při zjišťování,
zda byla porušena ústavně zaručená
základní práva a svobody stěžovatele,
[Čl.6 ústavního zákona č.91/1991
Sb., čl.87 odst. 1 písm.d) Ústavy ČR.]
vychází Ústavní soud z Listiny základních
práv a svobod [Usnesení
předsednictva ČNR č.2/1993 Sb., o vyhlášení
Listiny základních práv a svobod jako součásti
ústavního pořádku České
republiky.] a z mezinárodních smluv o
lidských právech a základních svobodách
Českou a Slovenskou Federativní. Republikou [Čl.
5 odst. 2 ústavního zákona č. 4/1993
Sb.] nebo Českou republikou ratifikovaných a
vyhlášených.
Ústavní soud se
ujímá činnosti jmenováním dvanáctého
soudce prezidentem republiky. Do doby jmenování
předsedy a místopředsedů Ústavního
soudu České republiky plní funkci předsedy
Ústavního soudu a místopředsedů
Ústavního soudu věkem nejstarší
soudci. věkem nejstarší soudce svolá
jmenované soudce k zasedání ve lhůtě
do 15 dnů ode dne
jmenování dvanáctého soudce.
Tento zákon nabývá
účinnosti dnem vyhlášení.
Obecná část
Návrh zákona o Ústavním
soudu vychází ze základních principů
organizace a fungování Ústavního soudu
České republiky, zakotvených v Ústavě
České republiky (zejm. čl. 83 až 89);
úprava navazuje především na čl.88
odst. 1 Ústavy, který obsahuje zmocnění
k zákonné úpravě toho, kdo a za jakých
podmínek je oprávněn podat návrh na
zahájení řízení před
Ústavním soudem a zmocnění k zákonné
úpravě pravidel řízení před
Ústavním soudem. V návaznosti na to návrh
zahrnuje i úpravu postavení soudců Ústavního
soudu (i ve smyslu zmocnění čl. 82 odst.
2 a 3 Ústavy) a některých dalších
otázek organizace Ústavního soudu.
Je považováno za účelné
upravit celou problematiku související s řízením
před Ústavním soudem a jeho organizací
komplexně v jediném zákonu, který
vychází zejména z následujících
zásad:
1. ústavní soud
má vzhledem k pravomocem, svěřeným
mu Ústavou České republiky, mimořádné
postavení mezi orgány státu, včetně
soudů, a jeho soudci mají zvláště
vysokou společenskou odpovědnost za ochranu ústavnosti
a zákonnosti právních předpisů,
zabezpečování základních práv
a svobod a ve stanovených případech i za
dodržování demokratických principů
vládnutí.
2. Ústavní soud
je kolegiální, demokraticky uspořádaný
orgán. Všichni jeho soudci jsou si pří
výkonu funkce rovni a v rámci soudu se při
výkonu ústavního soudnictví nevytváří
žádná pevná hierarchie (předseda
Ústavního soudu ze své předsednické
funkce plní úkoly správní a organizační).
3. Ústavní soud
je "soudním orgánem ochrany ústavnosti"
a povinností soudců je rozhodovat nezávisle
a nestranně, jsou oproštěni od jakýchkoli
politických a jiných vlivů, vázáni
pouze ústavními zákony, mezinárodními
smlouvami podle čl. 10 Ústavy a tímto zákonem
(čl. 88 odst. 2 Ústavy).
4. Úprava řízení
před Ústavním soudem vychází
z obecně uznávaných principů soudního
řízení, snaží se však současně
respektovat i zvláštnosti vyplývající
z postavení Ústavního soudu a jeho činnosti
(rozhodování věcí v plénu a
v senátech, jednoinstančnost řízení
apod.), z předmětu jeho rozhodování
i z povahy subjektů, které před Ústavním
soudem mohou vystupovat.
5. Ústavní soud
je soudem permanentně fungujícím, složeným
ze soudců, splňujících Ústavou
stanovené předpoklady, kteří svou
funkci vykonávají jako své povolání.
Při přípravě
návrhu byly vzaty v úvahu i zkušenosti evropského
ústavního soudnictví a poznatky z fungování
bývalého Ústavního soudu ČSFR.
Lze konstatovat, že návrh organizace a fungování
Ústavního soudu České republiky odpovídá,zásadám
evropského ústavního soudnictví, jak
jsou formulovány např. ve zprávě Evropské
komise pro otázky demokracie při Radě Evropy.
Návrh zákona o Ústavním
soudu je zpracován poměrně široce a
podrobně i vzhledem k tomu, že je sporné, kdo
by byl oprávněn vydat právní předpis,
provádějící jednotlivá ustanovení.
[K zákonu č.491/1991 Sb., o organizaci Ústavního
soudu ČSFR a o řízení před
ním, byl jako prováděcí předpis
zpracován Organizační a jednací řád
Ústavního soudu ČSFR, vyhlášený
v částce 51/1992 Sb., jeho obecná závaznost
však může být sporná.]
Podle čl.87 odst. 2 Ústavy
může být část působnosti
Ústavního soudu ve věcech zrušování
právních předpisů a sporů o
rozsah kompetencí zákonem svěřena
Nejvyššímu správnímu soudu; vzhledem
k tomu, že provedení tohoto ustanovení Ústavy
by mělo být součástí zákona
o Nejvyšším správním soudu, v návrhu
se tato otázka neřeší.
Zvláštní
část
K části první
V této části
se upravují věci týkající se
organizace Ústavního soudu, postavení jeho
předsedy, místopředsedy a soudců,
organizace a jednání pléna a senátů
Ústavního soudu a další otázky,
jejichž zákonná úprava je nezbytná
k zajištění řádného fungování
Ústavního soudu.
Složení Ústavního
soudu (§ 1) je dáno Ústavou
České republiky (čl. 62 písm. e) a
čl. 84 Ústavy). Pokud jde o předsedu a místopředsedy
Ústavního soudu, (§ 2 a 3),
Ústava pouze stanoví, že jsou jmenováni
prezidentem republiky (čl. 62 písm. e). S ohledem
na formulaci tohoto ustanoveni je navrhováno tímto
zákonem stanovit počet místopředsedů
Ústavního soudu na dva.
V zájmu zajištění
maximální nezávislosti Ústavního
soudu je navrhováno svět výkon správy
Ústavního soudu jeho předsedovi (§ 3
odst. 1 písm. b)); jinak je předsedovi Ústavního
soudu svěřována působnost v takové
funkci obvyklá.
Úprava postavení
soudců Ústavního soudu vychází
především ze snahy zabezpečit jejich
maximální nezávislost a předem vyloučit
vlivy, které by mohly ovlivnit nestrannost jejich rozhodování.
Navrhovaný § 4 vychází ze zásady
profesionality výkonu funkce soudce Ústavního
soudu jako veřejné funkce, přičemž
použitelnost zákoníku práce na pracovní
vztahy soudce Ústavního soudu je upravena obdobně
jako u soudců obecných soudů (srov. §
10).
V návaznosti na čl.
82 odst. 3 Ústavy, který stanoví obecně
neslučitelnost funkce soudce s jinými, zde vyjmenovanými
funkcemi (vzhledem k zařazení tohoto ustanovení
v hlavě čtvrté Ústavy lze usuzovat,
že se vztahuje i na soudce Ústavního soudu)
návrh, v souladu s ústavním zmocněním,
stanoví další
činnosti, se kterými je neslučitelný
výkon funkce soudce. Vzhledem k požadavku úplného
vyloučení politických vlivů v rozhodování
Ústavního soudu je navrhována neslučitelnost
výkonu funkce soudce Ústavního soudu s členstvím
v politické straně nebo hnutí (srov.
čl. 44 Listiny základních práv a svobod).
Povinnost zachovávat mlčenlivost
je pro soudce Ústavního soudu v §
5 upravena odlišně
od soudců obecných soudů v tom, že této
povinnosti nelze soudce zprostit.
Ustanovení § 6
navazuje na čl. 84 odst. 2 Ústavy a upravuje postup
při vyjadřování stanoviska Senátu
ke jmenování soudců Ústavního
soudu prezidentem republiky. Aby při schvalování
jmenování soudců nemohlo dojít k nepřiměřeným
průtahům, zavádí se právní
fikce, že nečinnost Senátu je souhlasem se
jmenováním
soudce (pokud nebude ustaven Senát, platilo by toto ustanovení
pro Poslaneckou sněmovnu - srov. čl. 106 odst. 2
Ústavy).
V § 7 jsou upraveny
případy možného zániku funkce
soudce; k němu může dojít buď z
vůle soudce, nebo ve stanovených případech
přímo ze zákona, anebo odvoláním
prezidentem republiky na návrh Ústavního
soudu z důvodů v zákonu uvedených.
Ve smyslu čl. 63 odst. 2 a 3 Ústavy by mělo
odvolání soudce prezidentem republiky podléhat
kontrasignaci předsedy vlády nebo jím pověřeného
ministra.
V zájmu oproštění
soudců od činností, které by mohly
soudce nadměrně zatěžovat na úkor
jejich vlastní rozhodovací činnosti se navrhuje
zavést funkci asistenta soudce (§ 8 a 9).
Asistent by měl podle požadavků soudce zabezpečovat
některé odborné úkony související
s projednávanými věcmi (podobně jako
např. soudní tajemníci a justiční
čekatelé u obecných soudů), být
ve styku s účastníky a případně
i odkládat podání, která nejsou návrhy
Ústavnímu soudu podle tohoto zákona (srov.
§ 42), není mu však svěřována
rozhodovací pravomoc.
Při stanovení předpokladů pro jmenování
asistentem návrh vychází z potřeby
zajištění vysoké odbornosti v jeho práci.
Pracovně právní vztahy asistentů by
se s výjimkami, stanovenými tímto zákonem,
řídily zákoníkem práce (§
10).
Rozhodovací činnost
Ústavního soudu je svěřována
jednak jeho plénu, a to ve věcech, které
svým významem vyžadují, aby o nich rozhodovali
všichni soudci (§ 11),
jednak jeho jednotlivým senátům v ostatních
věcech; každé rozhodnutí jak pléna,
tak senátu ve věci spadající do pravomoci
Ústavního soudu je však konečným
rozhodnutím Ústavního soudu. Rozhodovat o
odmítnutí návrhu na zahájení
řízeni z důvodů stanovených
tímto zákonem může soudce, jemuž
byl návrh přidělen jako zpravodaji (srov.
§ 44).
Ve věcech ústavnosti
a zákonnosti právních předpisů
je plénu Ústavního soudu svěřeno
rozhodování v zrušení zákonů;
o zrušení jiných právních předpisů
by měly rozhodovat senáty. Pouze v případech,
výslovně uvedených v § 11 odst. 2 písm.
b) by mohlo o zrušení jiných právních
předpisů
rozhodnout plénum; takový postup by měl přispět
k urychlení řízení a k zajištění
jednotnosti rozhodování (srov. též odůvodnění
k § 66 a k § 79).
S ohledem na právní
relevanci právních názorů Ústavního
soudu (tj. pléna i senátů) je třeba
zajistit, aby mezi postupně vyslovenými jednotlivými
právními názory Ústavního soudu
nebyl rozpor. Toho se má dosáhnout tak, že
pociťuje-li senát potřebu odchýlit se
od právního názoru vysloveného v nálezu
Ústavního soudu (tj. pléna nebo některého
senátu), předloží věc
k posouzení plénu Ústavního soudu,
jehož stanoviskem bude v dalším řízení
vázán (viz § 24). Plénum by mělo
v takovém případě (stejně jako
v případě, kdy má dojít ke
změně právního názoru vysloveného
dříve plénem), rozhodovat kvalifikovanou
většinou, která
nebude tak malá, aby změna právního
názoru nevyjadřovala stanovisko podstatné
většiny soudců, avšak ani tak velká,
aby prakticky znemožňovala vývoj judikatury
Ústavního soudu (§ 14).
Potřeba změnit dřívější
právní názor přitom nemusí
být vyvolána jen vadností dřívějšího
právního názoru, ale může být
žádoucí i v důsledku společenského
vývoje nebo v návaznosti na judikaturu příslušných
mezinárodních orgánů. Stejně
kvalifikovaná většina je navrhována
k rozhodnutí o ústavní žalobě
na prezidenta republiky a k rozhodnutí
o návrhu prezidenta na zrušení usnesení
Poslanecké sněmovny a Senátu podle čl.
66 Ústavy vzhledem k tomu, že se jedná o politicky
obzvlášť závažné rozhodování
Ústavního soudu.
K ostatním rozhodnutím
pléna je potřeba souhlasu většiny přítomných
soudců (nejméně šesti, tj. méně
než poloviny všech soudců); tím by se
mělo předejít znehybnění Ústavního
soudu - jinak by se mohlo i stát, že se pro žádný
návrh nebude schopna vyslovit potřebná většina
soudců.
Kvorum je pro jednání pléna Ústavního
soudu stanoveno tak, aby byla
nezbytná přítomnost alespoň 10 soudců
(§ 11 odst.
1); přítomnost menšího počtu
soudců by nebylo možno u soudního orgánu
považovat za dostatečnou a nebylo by možno pak
oprávněně hovořit o stanovisku Ústavního
soudu jako celku (vyšší kvorum je stanoveno
pouze pro rozhodování o návrhu na odvolání
soudce (srov. § 143 odst.2).
Tajným hlasováním
v případech uvedených v §
13 odst.5 se má umožnit,
aby soudci mohli při hlasování vyjádřit
bez zábran svůj skutečný názor
v kárném řízení.
Podle § 15 (popř.
§ 23) návrhu
je separátní votum soudcovým právem,
proto je na něm, aby rozhodl, zda jeho odlišný
názor bude prezentován, a to i navenek. Jinak se
výsledky hlasování a názory jednotlivých
soudců neuveřejňují.
Počet a obsazení
senátů Ústavního soudu (§
16) by mělo umožnit,
aby před Ústavním soudem mohlo souběžně
probíhat současně více řízení
(což je účelné zejména u ústavních
stížností), čímž by se mělo
i celkově urychlit vyřizování návrhů.
Vzhledem k ustanovení § 24 by se to nemělo
projevit v rozdílnosti judikatury.
Pokud senát Ústavního
soudu není schopen věc rozhodnout proto, že
žádný z návrhů na rozhodnutí
nezískal v senátu potřebnou většinu
hlasů, je navrhováno, aby taková věc
byla postoupena k rozhodnutí plénu Ústavního
soudu, i když mu jinak podle rozdělení působnosti
Ústavního soudu mezi plénum a senáty
nepřísluší (§ 11 odst. 2 písm.
f) a § 22 odst. 1). Tímto opatřením
má být dosaženo toho, aby věci, které
jsou natolik sporné, že vyžaduji širší
odborné posouzení, nezůstaly na úrovni
senátu neřešeny
(může se jednat např. i o zásadní
ústavní stížnosti na porušení
základních práv a svobod).
Zavedením institutu stálých
a zastupujících členů senátu
(§ 19) se sleduje
to, aby senáty mohly vždy jednat v plném počtu.
Ustanovení § 25 je výjimkou z obecné
zásady tajnosti porady a hlasování vůči
jiným, i úředním osobám; smyslem
je umožnit plénu seznámit se s postupem rozhodování
senátu ve věci, která byla plénu postoupena.
Ustanovení § 26
je obdobou ustanovení zákona o právu shromažďovacím
(§ 1 odst. 5 zák. č. 84/1990 Sb. - zákaz
shromáždění v blízkosti budov
zákonodárných sborů atd.). Vzhledem
k významu Ústavního soudu a povaze jím
projednávaných věcí se tato úprava
považuje za potřebnou z hlediska zajištění
veřejného pořádku v okolí budov
Ústavního soudu
nebo jiných míst, kde Ústavní soud
jedná (srov. čl. 19 odst. 2 Listiny základních
práv a svobod).
K části druhé
Hlava první (§
28 až 64)
Hlava první obsahuje obecná
ustanovení o řízení před Ústavním
soudem, která jsou společná pro všechny
druhy řízení, pokud v hlavě druhé
této části není stanoveno něco
jiného.
Navrhovaný § 28
navazuje obecně na zmocnění v čl.
88 odst. 1 Ústavy; kdo je oprávněn podat
návrh na zahájení jednotlivých druhů
řízení,je konkrétně uvedeno
v příslušných oddílech hlavy
druhé. Doručením návrhu je vždy
zahájeno řízení.
V § 29 se obecně
pro řízení před ústavním
soudem stanoví, kdo jsou účastníky
a vedlejšími účastníky řízení,
konkrétní vymezení účastníků
a vedlejších účastníků
pro jednotlivé druhy řízení je uvedeno
v příslušných oddílech
hlavy druhé.
V § 30 až 32
se řeší zastupování účastníků
řízení a jednání jejich jménem
před Ústavním soudem; případné
výjimky a zvláštní ustanovení
jsou uvedeny v jednotlivých oddílech hlavy druhé.
I když každý účastník nebo
vedlejší účastník řízení
před Ústavním soudem je oprávněn
dát se zastupovat advokátem (včetně
státního orgánu nebo úřadu),
v ústavním soudnictví vzniká potřeba
povinného právního zastoupení - jde
o to, aby tento specializovaný soud nebyl neúměrně
zatěžován nekvalifikovanými návrhy
a nekvalifikovaným přístupem účastníků
při jednání; proto se zavádí
povinné zastoupení fyzických a právnických
osob jako účastníků a vedlejších
účastníků řízení
advokátem. Požadavkem povinného zastoupení
není narušeno základní právo
každého domáhat se
stanoveným postupem svého práva u nezávislého
soudu ve smyslu čl. 36 odst. 1 Listiny základních
práv a svobod, protože podle platné právní
úpravy je v souladu s čl. 37 odst. 2 Listiny každému
zaručeno právo na právní pomoc advokáta
- advokát má sice právo
v jednotlivých případech poskytnutí
právní pomoci odmítnout, Česká
advokátní komora je však povinna na žádost
odmítnutého mu advokáta určit (§
16 zák.ČNR č.128/1990 Sb., o advokacii.).
Možnost uhrazení nákladů zastoupení
při podání ústavní stížnosti
je uvedena v § 84 a 85.
Zástupce účastníka
nebo vedlejšího účastníka není
však v řízení před Ústavním
soudem oprávněn dát se již dále
zastupovat (§ 32 odst. 1).
Oprávnění
účastníků (§ 33)
vycházejí z obecných zásad řízení
před soudy, ve smyslu § 64 bude i zde dále
podpůrně použitelná úprava občanského
soudního řádu.
Jednacím jazykem v jednání
před Ústavním soudem je český
jazyk (§ 34);
Ústavní soud může připustit se
souhlasem účastníka, aby bez tlumočníka
bylo možno jednat i ve slovenském jazyce.
Obecně se upravují
náležitosti návrhu na zahájení
řízení (§ 35);
zvláštní náležitosti pro jednotlivé
druhy řízení jsou obsaženy v hlavě
druhé, ve které jsou rovněž stanoveny
některé zvláštní důvody
nepřípustnosti návrhu; při stanovení
nepřípustnosti návrhu (§ 36)
se přitom vychází
ze zásady obecné závaznosti nálezů
Ústavního soudu, kterými již ve stejné
věci rozhodl (srov. též čl. 89 odst.
2 Ústavy).
Vyloučení soudce
(§ 37 až 39) je v návrhu upraveno v souladu
s obecnými hledisky zabezpečení nepodjatosti
a nestrannosti soudce přiměřeně řízení
před obecnými soudy, s ohledem na poměr k
projednávané věci, účastníkům,
vedlejším účastníkům a
jejich zástupcům.
Ustanovení § 40
má Ústavnímu soudu umožnit, aby se mohl
odchýlit od pravidelného postupu daného pořadím
návrhů, a přednostně projednat návrh,
který považuje za naléhavý ať již
z důvodů veřejných nebo i z podstatných
důvodů, které jsou na straně navrhovatele;
přitom ovšem nesmí být vytvářena
neodůvodněná procesní nerovnost mezi
jednotlivými navrhovateli. V případech ústavní
žaloby proti prezidentu republiky a projednání
jeho návrhu podle čl. 87 odst. 1 písm. h)
Ústavy vyplývá povinnost přednostního
projednání návrhu přímo ze
zákona.
Návrh na zahájení
řízení je k rozhodnutí v plénu
nebo v senátu Ústavního soudu přidělován
na základě zákonného rozdělení
působnosti Ústavního soudu mezi plénum
a senáty a podle rozvrhu práce, a to prostřednictvím
přidělení návrhu soudci, který
je pověřen přípravou jeho projednání
jako zpravodaj (§ 41).
Soudce zpravodaj může přitom některými
úkony při přípravě věci
k vlastnímu projednání pověřit
svého asistenta, a to včetně odložení
takového podání, které nelze považovat
za návrh na zahájení řízení
před Ústavním soudem podle tohoto zákona
(§ 42); tím
se má rovněž zabránit nadbytečnému
zatěžování Ústavního soudu,
ke kterému by mohlo docházet, kdyby měl i
o takových podáních formálně
rozhodovat.
Právo odmítnout
svým usnesením návrh je svěřeno
soudci zpravodaji, návrh však může odmítnout
pouze z důvodů tímto zákonem výslovně
stanovených (§ 44); smyslem
tohoto postupu je vyloučit z řízení
návrhy, které nesplňují ani základní
předpoklady stanovené zákonem, a umožnit
tak Ústavnímu soudu, aby se mohl soustředěna
meritorní projednání ostatních návrhů.
Pokud soudce zpravodaj návrh neodmítne, je povinen
připravit věc k projednání v plénu
nebo v příslušném senátu; k tomu
je oprávněn činit potřebné
procesní úkony (§ 43).
O všech věcech projednávaných
Ústavním soudem podle čl. 87 odst. 1 Ústavy
se koná obligatorní ústní jednání
(§ 45 až 48), od něhož může
být upuštěno jen se souhlasem účastníků
při splnění podmínky zákonem
stanovené, tj. že nelze již od tohoto jednání
očekávat další objasnění
věci. V souladu s ustanovením čl. 38 odst.
2 Listiny základních práv a svobod je upravena
přítomnost účastníků,
vedlejších
účastníků a jejich zástupců
při ústním jednání a účast
veřejnosti v jednotlivých stadiích řízení.
Dokazování (§
49 až 52) provádí
Ústavní soud buď sám, nebo prostřednictvím
určeného soudce či dožádaného
soudu. Pro dokazování by měla dále
platit v návrhu stanovená podpůrná
použitelnost občanského soudního řádu
(§ 64).
Nálezy (§ 55 a 59)
rozhoduje Ústavní soud ve věci samé,
kdežto usneseními v ostatních otázkách,
zejména procesních. Usnesení jako druh rozhodnutí
v řízení je třeba odlišovat od
usnesení pléna ve vnitřních věcech
Ústavního soudu, kde jde jen 0 obecnou formu projevu
vůle kolegiálního orgánu.
Všechny nálezy (tj.
výroky nálezů, v nichž je uvedeno rozhodnutí
ve věci) jsou ve smyslu čl.89 Ústavy vykonatelné
od vyhlášení způsobem stanoveným
zákonem, vykonatelná rozhodnutí jsou podle
Ústavy závazná pro všechny orgány
a osoby. Nálezy ve věcech zrušení právních
předpisů, ústavní žaloby na prezidenta
republiky, žádosti prezidenta o zrušení
usnesení Poslanecké sněmovny a Senátu
podle čl.66 Ústavy se
podle navrhované úpravy vyhlašují ve
Sbírce zákonů (§ 58 odst. 1), a to i
vzhledem k tomu, že jde buď o nálezy, zasahující
přímo do stávajícího právního
řádu, nebo o nálezy, dotýkající
se výkonu jedné z nejvýznamnějších
státních funkcí.
Právní názor vyslovuje
Ústavní soud v odůvodnění svého
nálezu; může rozhodnout o jeho uveřejnění
ve Sbírce zákonů i v případě,
že sám nález se ve Sbírce zákonů
nevyhlašuje, pokud má takový právní
názor všeobecný význam (§ 58 odst.
3). Má to umožnit, aby k takovému právnímu
názoru orgány veřejné moci mohly přihlížet;
jeho nerespektování může mít
např. za následek, že ústavní
stížnost bude úspěšná a
orgánu veřejné moci bude uloženo uhradit
náklady řízení, pokud nedojde např.
ke změně nebo zrušení rozhodnutí
z tohoto důvodu již
v rámci běžného instančního
postupu. Vykonatelnost ve smyslu čl. 89 Ústavy nastává
u nálezů, kterými Ústavní soud
rozhodl o návrzích na zrušení právních
předpisů, dnem jejich vyhlášení
ve Sbírce zákonů (§ 59 odst. 1). Den,
ke kterému se právní předpis zrušuje,
přitom stanoví v nálezu Ústavní
soud sám (§ 71 odst. 1); tím se umožňuje,
aby ke zrušení právního předpisu
mohlo dojít až po určité době
po vyhlášení nálezu ve Sbírce
zákonů a aby tak příslušné
státní orgány mohly učinit potřebná
opatření k tomu, aby
zrušením právního předpisu nevzniklo
právní vakuum.
Vykonatelnost nálezů,
které se dotýkají výkonu funkce poslance
nebo senátora anebo výkonu funkce prezidenta republiky
(§ 59 odst.2) je navrhována od okamžiku jejich
vyhlášení Ústavním soudem z toho
důvodu, aby výkon příslušné
funkce mohl být ihned po rozhodnutí Ústavního
soudu obnoven nebo zastaven.
Pro vykonatelnost všech ostatních
nálezů Ústavního soudu by mělo
být rozhodující jejich doručení
účastníkům ve smyslu obecných
zásad soudního řízení (§
59 odst. 3).
Judikatura Ústavního
soudu musí být veřejně přístupná
nejen proto, aby jí bylo umožněno co nejšířeji
využívat, ale i proto, aby rozhodovací činnost
Ústavního soudu mohla být občanskou
i odbornou veřejností soustavně kontrolována
a posuzována; proto se zavádí zveřejňování
všech nálezů Ústavního soudu
a jeho usnesení, o kterých tak rozhodne, v samostatné
Sbírce nálezů a usnesení (§
60), a možnost ještě
před jejich uveřejněním do nich u
Ústavního soudu nahlížet.
Přiměřeně
obecným zásadám soudního řízení
je upravováno doručování i ukládání
pořádkových opatření (§
61 a 62).
Řízení před
Ústavním soudem by v zásadě nemělo
podléhat soudním poplatkům a z tohoto hlediska
by mělo tedy být bezplatné (§
63); odůvodňuje
to povaha věcí, o nichž Ústavní
soud rozhoduje. Naproti tomu náklady řízení,
které vzniknou účastníkovi, by měl
každý účastník hradit ze svého.
Úspěšnému účastníkovi,
popř. vedlejšímu účastníkovi
na jeho straně však může Ústavní
soud v odůvodněném případě
přiznat náhradu jeho nákladů řízení.
Vzhledem k charakteru a možnému
rozsahu zákona o Ústavním soudu není
nutné a ani možné některé podrobnosti
řízení upravovat samostatně - proto
ustanovení § 64
umožňuje podpůrné použití
občanského soudního řádu a
předpisů jej provádějících.
To by mělo Ústavnímu soudu umožnit,
aby v dílčích otázkách mohl
postupovat přiměřeně podle příslušného
ustanovení občanského soudního řádu.