Hlava druhá - oddíl
první (§ 65 až 72)
Navrhovaná ustanovení
tohoto oddílu zákona vycházejí z čl.
87 odst. 1 písm. a) a b) Ústavy, podle kterých
Ústavní soud rozhoduje o zrušení zákonů
nebo jejich jednotlivých ustanovení pro rozpor s
ústavním zákonem nebo mezinárodní
smlouvou podle čl.10 Ústavy anebo o zrušení
jiných právních předpisů nebo
jejich jednotlivých ustanovení pro jejich rozpor
s ústavním nebo obyčejným zákonem
nebo mezinárodní smlouvou podle čl.10 Ústavy.
(Podle těchto ustanovení tedy však Ústavní
soud nemůže právní předpis zrušit
pro jeho rozpor s jiným právním předpisem
vyšší právní síly (např.
nařízením vlády), než s ústavním
nebo obyčejným zákonem nebo s mezinárodní
smlouvou).
V návaznosti na zmocnění
čl.88 odst. 1 Ústavy se stanoví kruh subjektů
oprávněných podat návrh a zrušení
právního předpisu (§ 65).
Oprávnění
podat návrh na zrušení právního
předpisu je svěřováno vládě
jako celku (§ 65 odst. 1 písm. b), nikoli tedy jednotlivým
ministrům. Vychází se z předpokladu,
že vláda jako kolegiální orgán
může takový požadavek i jednotlivého
ministra šířeji posoudit a převzít,
nebo využít případně i svých
jiných pravomocí (např.
použít svojí zákonodárné
iniciativy, možnosti uložit příslušnému
ministru, aby zabezpečil změnu neústavního
nebo nezákonného prováděcího
předpisu).
Podle navrhované úpravy
není subjektem oprávněným k podání
návrhu Poslanecká sněmovna nebo Senát
jako celek, ale návrh může podat skupina poslanců
nebo senátorů (§ 65 odst. 1 písm.c)).
To by mělo umožnit pružnější
způsob schvalování takového návrhu
a eventuelně umožnit i menšině v Parlamentu
podat návrh na právní posouzení a
případné zrušení právního
předpisu, pokud
je přesvědčena, že je v rozporu s ústavním
zákonem, mezinárodní smlouvou, popřípadě
se zákonem.
Oprávnění
podat návrh na zrušení právního
předpisu se dává i zastupitelstvu vyššího
územního samosprávného celku (§
65 odst. 1 písm. d)). Vychází se přitom
jednak z toho, že Ústava přiznává
zastupitelstvu vyššího územního
samosprávného celku zákonodárnou iniciativu
(čl. 41 odst. 2 Ústavy), jednak z toho, že
tímto způsobem lze zprostředkovaně
projevit stanovisko většího počtu obyvatel
nebo územních celků.
Soud je oprávněn
podat návrh na zrušení zákona na základě
čl. 95 odst.2 Ústavy pouze v souvislosti se svou
rozhodovací činností (§ 65 odst.2);
v takovém případě řízení
ve věcí přeruší až do rozhodnutí
Ústavního soudu, kterým je pak v dalším
řízení vázán (srov. též
§ 109 odst. 1 písm. b) o.s.ř. a § 224
odst.5 trestního řádu).
Oprávnění
senátu Ústavního soudu podat návrh
na zrušení právního předpisu
(§ 65 odst. 1 písm.e)) a oprávnění
pléna zahájit řízení o zrušení
právního předpisu (§ 65 odst. 3) je
určitou obdobou takového oprávnění
obecného soudu a je vázáno na případ,
kdy senát při řízení o ústavní
stížnosti dojde k závěru o rozporu právního
předpisu s ústavním zákonem, mezinárodní
smlouvou, popřípadě se zákonem (srov.
§ 79 odst. 2). Má se tím umožnit,
aby takto bylo možno zrušit
neústavní nebo nezákonný právní
předpis, který by se mohl stát zdrojem dalších
ústavních stížností.
Obdobný cíl sleduje
i navrhované ustanovení § 65 odst. 1 písm.
f). Podle ní by návrh na zrušení právního
předpisu mohla podat i fyzická nebo právnická
osoba, zastupitelstvo samosprávného celku anebo
politická strana za předpokladu, že ke skutečnosti,
která je předmětem ústavní
stížnosti, došlo na základě aplikace
tohoto předpisu, pokud takový návrh podají
spolu s ústavní stížností.
Návrh vychází
z toho, že i s ohledem na jednotlivé mezinárodní
úmluvy o lidských právech a základních
svobodách tak, jak jsou příslušnými
mezinárodními institucemi vykládány
a aplikovány (např. čl. 25 Úmluvy
o ochraně lidských práv a základních
svobod - č. 209/1992 Sb.), je potřeba zajistit i
jednotlivým osobám přístup k Ústavnímu
soudu s návrhy na zrušení právních
předpisů za shora uvedených podmínek.
Nedostatek takové úpravy by mohl vést k tomu,
že stěžovatelé se s návrhy, směřujícími
proti vnitrostátnímu
právu, budou obracet přímo na příslušné
mezinárodní instituce.
Zákonná opatření
Senátu musí být schválena Poslaneckou
sněmovnou na její první schůzi (čl.33
odst.5 Ústavy), jinak pozbývají další
platnosti; není proto dobře možné, aby
byla předmětem řízení před
Ústavním soudem dříve, než je
Poslanecká sněmovna posoudí - mohlo by dojít
ke konfliktu mezi jejím rozhodnutím a rozhodnutím
Ústavního soudu (§ 65 odst.5). Soudu se dává
možnost, aby podal v souvislosti se svojí rozhodovací
činností návrh na zrušení
právního předpisu i pro jeho rozpor s mezinárodní
smlouvou podle čl. 10 Ústavy.
Ustanovení § 66
je zaměřeno na eventuálně možné
případy, kdy jedním návrhem by bylo
ze stejného důvodu požadováno zrušení
zákona (což je v příslušnosti pléna)
a jiného právního předpisu (např.
vyhlášky orgánu územní samosprávy,
což je v příslušnosti senátu),
nebo na případy, kdy ze stejného důvodu
by bylo navrhováno zrušení více jiných
právních předpisů a podle rozvrhu
práce by bylo příslušných několik
senátů - v zájmu urychlení
řízení a zajištění jednotnosti
rozhodování by pak o takovém návrhu
mělo celkově rozhodovat plénum.
Ustanovení § 67 a 68
nedovolují, aby byly přezkoumávány
právní předpisy již neplatné
nebo dosud nevyhlášené (a tedy ještě
neplatné), a aby byl zkoumán rozpor s takovými
předpisy; platnost právního předpisu
a tedy jeho obecná závaznost, nemůže
nastat dříve, než byl předpis vyhlášen
ve Sbírce zákonů, popř. u právních
předpisů nižší právní
síly i jiným zákonným způsobem.
Po přijetí návrhu
k dalšímu řízení již není
možné řízení zastavit jinak než
z důvodů uvedených v § 68; Ústavní
soud je povinen ve veřejném zájmu řízení
dokončit a přijmout vždy rozhodnutí
(§ 69 odst. 1), a to i v případě, kdy
by např. došlo k personální změně
v orgánu, který je navrhovatelem
(např. změna vlády, členové
skupiny poslanců nebo senátorů by v průběhu
řízení pozbyli svých mandátů).
Ústavní soud musí přitom posuzovat
ústavnost a zákonnost právních předpisů
jak z hlediska jejich obsahu, tak z hlediska ústavní
kompetentnosti orgánu, který je vydal (§
69 odst. 2).
V § 70 je uvedeno,
kdo jsou dalšími účastníky v
řízení v návaznosti na § 29,
vedlejší účastníci se v tomto
řízení nepřipouštějí
(s výjimkou případů podle § 36
odst. 2).
Vzhledem k tomu, že platné
ústavní zákony České republiky
neobsahují ustanovení (které měla
Ústava ČSR z roku 1920), podle něhož
by právní předpisy odporující
Ústavě byly od počátku neplatné,
je potřeba vycházet z toho, že i takto vadné
předpisy se považují za platné až
do dne, který Ústavní soud k jejich zrušení
v nálezu stanoví; tomu nasvědčuje
i pojem "zrušení", který Ústava
používá (§ 71
- srov. též odůvodnění k §
59 odst. 1).
Dále je v zájmu
právní jistoty navrhováno, aby Ústavní
soud výslovně rušil i všechny předpisy,
které vlastní zrušený právní
předpis nebo zrušené ustanovení prováděly
(§ 71 odst. 3).
Aby bylo možno napravit individuální
důsledky aplikace zrušeného neústavního
nebo nezákonného právního předpisu,
navrhuje se (§ 72),
pokud jde o rozsudek vydaný soudem v trestním řízení,
jako legislativně nejvhodnější přímo
tímto zákonem stanovit zrušení právního
předpisu jako nový (další) důvod
obnovy podle příslušných ustanovení
trestního řádu (odstavec 1). V ostatních
věcech (odstavec 2) nelze po zrušení právního
předpisu práva a povinnosti podle rozhodnutí,
vydaného na jeho základě vykonávat
(nejde jen o exekuční výkon, ale také
o uskutečňování poskytnutých
oprávnění).
Hlava druhá - oddíl
druhý (§ 73 až 85)
Ústava stanoví,
že ústavní stížnost je možno
podat proti pravomocnému rozhodnutí a jinému
zásahu orgánu veřejné moci do ústavně
zaručených základních práv
a svobod (čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy)
a samostatně pak orgánem územní samosprávy
proti nezákonnému zásahu státu (čl.
87 odst. 1 písm. c) Ústavy).
V § 73 se stanoví,
kdo je ústavní stížnost podle jednotlivých
ustanovení Ústavy oprávněn podat a
zároveň se v návaznosti na tato ustanovení
Ústavy podrobněji určují důvody
opravňující k podání ústavní
stížnosti. Kdo je účastníkem
řízení ve smyslu § 73 odst. 1 písm.
a) je dáno příslušnými soudními
řády a správním
řádem, podle těchto předpisů
je potřeba rovněž postupovat, byl-li někdo
z účasti na řízení vyloučen
(srov. např. § 250 odst. 2 občanského
soudního řádu).
U ústavních stížností
podávaných zastupitelstvem územní
samosprávy se vychází z toho, že zásah
státu vůči územní samosprávě
je nezákonný tehdy, pokud omezuje její samostatnou
působnost, tedy právo na samosprávu (čl.
8 Ústavy); v oblasti přenesené působnosti
však i příslušné orgány
samosprávy jednají jako orgány státu.
Návrh se nepokouší podrobněji
definovat pojmy jako např. "rozhodnutí, opatření
nebo jiný zásah", "orgán veřejné
moci" jejich výklad by měl vyplynout z judikatury
Ústavního soudu.
Jako ústavní stížnost
sui generis je možno chápat i návrh na přezkoumání
ústavnosti a zákonnosti rozhodnutí týkajícího
se rozpuštění, pozastavení nebo i jiné
činnosti politické strany (čl. 87 odst. 1
písm. j) Ústavy). Protože řízení
o ústavních stížnostech a těchto
návrzích by mělo probíhat podle stejných
pravidel, je upraveno jako řízení o ústavních
stížnostech
společně v jediném oddílu (§
74).
K § 75 viz odůvodnění
k § 65 odst. 1 písm. f).
Ústavní soud by
měl rozhodovat jen takové případy,
kdy se ochrany práv a svobod již nelze domáhat
jiným zákonným způsobem. Proto se
jako jedna z podmínek přípustnosti ústavní
stížnosti stanoví vyčerpány všech
procesních prostředků, které zákon
stěžovateli k ochraně jeho práva poskytuje
(§ 76 odst. 1).
V mimořádných případech se
z této zásady připouštějí
výjimky (§ 76 odst. 2), aby efektivita
ochrany základních práv
a svobod nemohla být ohrožena.
V § 77 se obecné
vymezení okruhu účastníků a
vedlejších účastníků provedené
v § 29 upřesňuje pro potřeby řízení
o ústavních stížnostech tak, aby účastníkem
nebo vedlejším účastníkem řízení
mohl být každý, jehož práv nebo
povinností se může rozhodnutí o ústavní
stížnosti dotýkat.
Ústavní stížnost
je v disposici účastníka, proto je i oprávněn
ji, až do porady soudu, vzít zpět §
78.
Ustanovení § 79
se týká případů, kdy Ústavní
soud má na základě ústavní
stížnosti rozhodnout též o zrušení
právního předpisu, jehož neústavnost
nebo nezákonnost byla příčinou skutečnosti,
pro kterou je ústavní stížnost podávána.
Ústavní soud bude přitom rozhodovat buď
na základě návrhu stěžovatele
(§ 79 odst. 1) nebo vlastního návrhu (§
79 odst. 2). Ve věcech,
u kterých je rozhodování o ústavní
stížnosti svěřeno plénu (návrhy
ve věcech politických stran - § 11 odst.2 písm.
e)), je plénum oprávněno takto rozhodnout
i o zrušení jiného právního předpisu
než zákona. U těchto ústavních
stížností musí být
plénu svěřené oprávnění,
aby samo mohlo zahájit řízení a rozhodnout
o zrušení zákona a popřípadě
i jiného právního předpisu (srov.
§ 65 odst.3), jinak by takové řízení,
na rozdíl od ostatních ústavních stížnosti,
nebylo možno provést.
Ústavní stížnost
nemá mít odkladný účinek; ze
zákona se stanoví pouze výjimka u ústavní
stížnosti proti rozhodnutí o rozpuštění
politické strany nebo pozastavení její činnosti
(§ 80 odst. 1),
kde obnovení původního stavu, pokud by stížnosti
bylo vyhověno, by bylo značně složité.
V mimořádných případech se
však Ústavnímu soudu umožňuje,
aby odložil vykonatelnost napadeného rozhodnutí
(§ 80 odst.2) protože jinak by ochrana práv a
svobod Ústavním soudem mohla v některých
případech ztratit praktický význam
(např. nebylo by věc po
vyhovění stížnosti možno uvést
do původního stavu).
Obdobný záměr
se sleduje i předběžným opatřením
(§ 81). Ústavnímu
soudu se umožňuje, aby sám rozhodl, zda bude
vycházet ze skutkových zjištění,
učiněných v předchozích řízeních
(§ 82).
Ústavní soud může
ústavní stížnosti v plném rozsahu
vyhovět nebo ji v plném rozsahu zamítnout,popřípadě
jí zčásti vyhovět a zčásti
zamítnout a podle toho učinit další
rozhodnutí (§ 83).
Bylo-li nálezem Ústavního soudu zrušeno
napadené rozhodnutí, postupují v dalším
řízení soudy a správní orgány
podle příslušných procesních
řádů; právo stěžovatele
na náhradu škody podle obecných předpisů,
popř. podle zákona o odpovědnosti za škodu
způsobenou rozhodnutím orgánu státu
nebo jeho nesprávným úředním
postupem (zák. č. 58/1969 Sb.)
není takovým nálezem dotčeno.
Hlava druhá - oddíl
třetí (§ 86 až 92)
Tato ustanovení navazují
na čl.87 odst. 1 písm. e) Ústavy. Podrobnější
ustanovení o ověřování volby
poslanců a senátorů by měly obsahovat
jednací řády obou komor Parlamentu, které
však dosud nebyly přijaty a úprava této
věci v dočasně používaném
jednacím řádu je poměrně kusá
(na návrh mandátového a imunitního
výboru ověří ČNR platnost volby
poslanců - § 8 odst. 1 jednacího řádu
ČNR)
Právo podat opravný
prostředek (§ 86)
se přiznává jednak příslušnému
poslanci nebo senátorovi jako obrana proti rozhodnutí
komory Parlamentu o tom, že nebyl platně zvolen, jednak
těm voličům, kteří právoplatně
podali volební stížnost (vychází
se prozatím z příslušných ustanovení
zákona o volbách do ČNR, o jinou
úpravu toto ustanovení nelze opřít),
která byla kladně vyřízena (tj. bylo
konstatováno, že osvědčení o
zvolení nemělo být volební komisí
vydáno), ale příslušná komora
přesto volbu poslance nebo senátora ověřila.
Z důvodů nenarušování
práce příslušné komory Parlamentu
se pro podání opravného prostředku
stanoví poměrně krátká lhůta
(§ 86 odst.2), přičemž rozhodující
je den oznámení rozhodnutí komory; zvláštní
způsob pro takové oznámení se nestanoví.
Ústavní soud v řízení
pouze zjišťuje, zda poslanec nebo senátor byl
nebo nebyl platně zvolen a podle toho nálezem opravnému
prostředku buď vyhoví nebo jej zamítne
(§ 92); rozhodnutí
jiných orgánů v této věci odporující
nálezu ústavního soudu pozbývají
ze zákona platnosti.
Protože se jedná o
rozhodnuti bezprostředně po ústním
vyhlášení nálezu vykonatelné,
vystaví o něm předsedající
pro účastníky a vedlejší účastníky
osvědčení (§ 92 odst. 4).
Hlava druhá - oddíl
čtvrtý (93 až 96)
Neslučitelnost funkce poslance
nebo senátora může nastat s funkcemi, výslovně
uvedenými v čl. 22 Ústavy nebo s funkcemi,
které na základě tohoto článku
stanoví zvláštní zákon; ztrátu
volitelnosti je třeba posuzovat ve vztahu k čl.
19 Ústavy a příslušným volebním
zákonům.
Za pochybnosti o ztrátě
volitelnosti nebo o neslučitelnosti funkcí lze považovat
zejména stav, kdy poslanec nebo senátor zánik
svého mandátu sám neuznává;
za této situace je oprávněn podat návrh
jak poslanec nebo senátor, o jehož mandát jde,
tak v zájmu Parlamentu nebo jeho poslanců a senátorů,
předseda příslušné komory
nebo skupina poslanců nebo senátorů.
Ústavní soud nálezem pouze deklaruje, zda
mandát poslance nebo senátora zanikl anebo trvá
(§ 96); úprava
právních následků takového
nálezu (pokud např. poslanec nebo senátor
vykonával svoji funkci neoprávněně,
protože jeho mandát již dříve zanikl)
přesahuje rámec tohoto zákona a měla
by být nejspíše řešena jednacími
řády komor Parlamentu.
K § 96 odst. 2 viz
zdůvodnění k § 92 odst.4.
Hlava druhá - oddíl
pátý (§ 97 až 109)
Ústava výslovně
vylučuje trestní stíhání prezidenta
republiky pro trestné činy spáchané
po dobu výkonu jeho funkce; umožňuje pouze
stíhat ho pro velezradu, a to před Ústavním
soudem na základě žaloby Senátu. Trestem
může být ztráta prezidentského
úřadu a způsobilosti jej znovu nabýt
(čl. 65 Ústavy).
Z formulace těchto ustanovení Ústavy lze
dovodit, že řízení o žalobě
na prezidenta republiky před Ústavním soudem
není řízením čistě trestním
(na rozdíl od formulace § 67 odst. 1 Ústavy
ČSR z roku 1920, kde se výslovně hovořilo
o trestním stíhání prezidenta
pro velezradu), ale má určité znaky kárného
řízení sui generis; oproti ostatním
druhům řízení před Ústavním
soudem jeho postup vyžaduje samostatnou podrobnější
úpravu a vyloučen obecných procesních
ustanovení tohoto zákona (§ 98
odst.4).
Vzhledem k tomu, že Ústava
sama nedefinuje, co se rozumí velezradou, a vzhledem k
tomu, že skutkovou podstatu velezrady nelze odvodit ani ze
zvláštních zákonů, ani ji pro
její, zvláštní povahu nelze definovat
v trestním zákoně, je navrhována definice
tohoto pojmu v § 97.
Nevymezení tohoto pojmu vůbec by vyžadovalo
zcela volné uvážení Ústavního
soudu při posuzování činů prezidenta
republiky ve vztahu k tomu, zda se dopustil či nedopustil
velezrady. [Pojem velezrady jako trestného činu
byl původně definován v trestním zákoníku
z r.1852, poté se velezradou rozuměly trestné
činy podle § 1 až 3 zák.č.50/1923
Sb., na ochranu republiky; definici velezrady obsahoval i trestní
zákon č.86/1950 Sb.(§ 78), platný trestní
zákon však tento pojem nepoužívá.
Bylo by možno uvažovat o vymezení
pojmu velezrady ve zvláštním zákoně,
je však otázkou, zda by to bylo vhodnější.]
Úprava postupu přijímání
ústavní žaloby je věcí jednacího
řádu Senátu, v tomto zákoně
lze stanovit pouze základní náležitosti
ústavní žaloby (§ 98).
Pokud by bylo řízení
o ústavní žalobě zastaveno pro smrt
žalovaného prezidenta, umožňuje se jeho
příbuzným požádat o dokončení
řízení (§ 99
odst.2) a tak případně umožnit jeho
morální očištění. Ustanovení
§ 99 odst. 3 má zabránit tomu, aby se žalovaný
prezident vyhnul abdikací rozhodnutí Ústavního
soudu.
Vzhledem k charakteru řízení
se žalovanému prezidentovi republiky umožňuje
zvolit si obhájce (§ 101),
předepisují se však, že alespoň
jeden z nich musí být advokát.
Postup při ústním
jednání (§ 102 až 104) je
stanoven tak, aby při něm
Ústavní soud mohl objektivně zjistit, zda
se prezident republiky dopustil či nedopustil velezrady
a zároveň aby žalovanému prezidentovi
byla dána co nejširší možnost obhajoby.
Pokud Ústavní soud nálezem (§ 105)
prezidentu žaloby nezprostí, rozhodne, že se
dopustil velezrady - tímto nálezem prezident bezprostředně
ztrácí svůj úřad a způsobilost
jej znovu nabýt podle čl. 65 odst. 2 Ústavy.
Umožňuje se obnova
řízení (§ 106 až 108) z
důvodů přiměřených jiným
druhům soudního řízení a stanoví
se i důsledky zrušení původního
rozhodnutí; cílem obnovy je umožnit alespoň
částečně nápravu, pokud by
se později ukázalo, že rozhodnutí Ústavního
soudu bylo nesprávné; v zájmu zachování
politické stability však patrně nelze stanovit
opatření další (např. návrat
do úřadu).
Vzhledem ke zvláštnímu
charakteru řízení o Ústavní
žalobě se umožňuje použít
podpůrné ustanovení části třetí
trestního řádu o řízení
před soudem (§ 109).
Hlava druhá - oddíl
šest (§ 110 až 117)
Poslanecká sněmovna
a Senát jsou podle čl. 66 Ústavy oprávněny
se společně usnést, že prezident republiky
nemůže ze závažných důvodů
vykonávat svůj úřad; způsob,
jakým se komory o tom usnáší, by měly
upravit jejich jednací řády. Takovým
usnesením komor Parlamentu tedy prezident svůj úřad
neztrácí, ale
jen se "pozastavuje" jeho výkon; Ústava
mu dává oprávnění podat Ústavnímu
soudu návrh na zrušení takového usnesení
Poslanecké sněmovny a Senátu (§
110).
Aby v řízení
o tak závažné věci nedocházelo
ke zbytečným průtahům, jsou stanoveny
pořádkové lhůty pro zahájení
ústního jednání a pro rozhodnutí
o návrhu (§ 114 a § 116 odst. 1.).
Ústavní soud nálezem (§ 116)
rozhoduje o tom, zda v době přijetí usnesení
komor existovala překážka výkonu prezidentského
úřadu, a pokud ano, po jakou dobu trvala - podle
toho usnesení komor případně zruší
zcela nebo pro odpovídající dobu.
Vzhledem k tomu, že v případech,
kdy by se jednalo o delší dobu, by následné
zrušení úkonů, provedených v
zastoupení prezidenta republiky podle čl.66 Ústavy,
mohlo znamenat poměrně široké zásahy
do již existujícího právního
stavu, je navrhováno výslovně stanovit, že
takové úkony nepozbývají v důsledku
rozhodnutí Ústavního soudu platnosti (§
117).
Hlava druhá - oddíl
sedmý (§ 118 až 126)
Ustanoveními tohoto oddílu
zákona se má umožnit, aby Ústavní
soud mohl ve smyslu čl. 87 odst. 1 písm. i) Ústavy
v případě potřeby rozhodovat o nezbytných
opatřeních k provedení rozhodnutí
mezinárodního soudu. Již sama formulace uvedeného
článku Ústavy nasvědčuje tomu,
že rozhodování Ústavního soudu
o takových opatřeních
má mít pouze omezený rozsah - Ústavní
soud by měl rozhodovat jen tehdy, když rozhodnutí
mezinárodního soudu nebude možno provést
jinak.
Protože Ústava sama
pojem "mezinárodní soud" blíže
nespecifikuje, je navrhováno, aby v souladu s posláním
Ústavního soudu při ochraně lidských
práv a základních svobod byly pro účely
tohoto zákona za mezinárodní soud považovány
ty mezinárodní instituce, které jsou oprávněny
rozhodovat o stížnostech proti porušování
lidských práv a základních svobod,
pokud jsou jejích
rozhodnutí v České republice závazná
podle příslušných mezinárodních
smluv (§ 118).
Aktuální jsou především
rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva
a Výhoru ministrů Rady Evropy, která budou
pro Českou republiku závazná a jako smluvní
strana Rady Evropy se jimi bude muset řídit. To
však platí zejména pro oblast mezinárodních
smluvních vztahů. Ústředním
bodem těchto rozhodnutí je výrok o tom, zda
byla či nebyla porušena Úmluva o ochraně
lidských práv a základních svobod.
Výbor ministrů může také
rozhodnout o opatření
k provedení rozhodnutí, tedy o opatření
sledujícím jeho výkon. V současné
praxi žádný z těchto orgánů
nepožaduje zrušení individuálního
rozhodnutí vnitrostátního orgánu,
ve vztahu k vnitrostátní justici nejsou tedy tyto
orgány ani orgánem
apelačním ani kasačním, každý
z nich má toliko charakter mezinárodního
dohledu nad plněním závazků státu
vyplývajících z vázanosti Úmluvou.
Nelze ztrácet ze zřetele, že pravomocná
vnitrostátní rozhodnutí jsou v mezinárodním
právu chráněna obecnou zásadou
rei iudicatae a smluvní strana je povinna podle Úmluvy
odstranit toliko "důsledky" vnitrostátního
rozhodnutí pro rozpor s ní (čl.50 Úmluvy);
těžiště v této otázce spočívá
tudíž v odškodnění oběti
a nikoliv v zásahu do aplikace vnitrostátního
práva.
Navržená úprava
má tedy umožnit, aby bylo odstraněno ohnisko
porušování zaručených práv
a svobod, pokud by spočívalo v platném právním
předpisu (§ 119).
V takovém případě by mělo být
úkolem vlády, aby, pokud sama nezajistí potřebná
opatření, postoupila věc svým návrhem
k řízení Ústavnímu soudu. Meze
rozhodování o zrušení právního
předpisu jsou přitom Ústavnímu soudu
dány právním názorem, který
mezinárodní soud vyslovil (§ 120).
Hlava druhá - oddíl
osmý (§ 121 až 126)
Ústava stanoví (čl.
87 odst. 1 písm. k)), že Ústavní soud
má rozhodovat spory o rozsah kompetencí státních
orgánů a orgánů územní
samosprávy, nepřísluší-li to
podle zákona jinému orgánu. Na základě
tohoto ústavního ustanovení návrh
stanoví příslušnost Ústavního
soudu rozhodovat spory mezi státními
orgány a orgány územní samosprávy
o to, zda je v rozsahu jejich kompetence vydat v určité
věci rozhodnutí, popř. činit opatření
nebo jiné návrhy (§ 121).
Návrh vychází
z předpokladu, že v tomto druhu řízení
by Ústavní soud neměl rozhodovat o kompetenci
orgánů k vydání právního
předpisu - ta by mohla z hlediska ústavnosti a zákonnosti
předpisu být posuzována podle prvého
oddílu druhé hlavy zákona, vzhledem k tomu,
že by vždy měla být odvozena z Ústavy
nebo ze zákona.
Rovněž by Ústavní
soud neměl rozhodovat o abstraktním vymezení
kompetence vzhledem k tomu, že je to již vzdáleno
jeho poslání (ale asi i možnostem),i vzhledem
k tomu, že zde by měly být využity i jiné
možnosti např. v rámci správního
řízení.
Návrh vychází
z toho, že kompetenční spory ve smyslu
zásadní úpravy provedené Ústavou
ve shora uvedeném ústavním ustanovení
mohou vzniknout mezi státem (jeho orgány) a územními
samosprávnými celky (jejich orgány) navzájem
nebo mezi státními orgány navzájem
anebo územními celky (jejich orgány) navzájem;
na základě toho
stanoví i oprávnění podat návrh
na zahájení řízení v jednotlivých
možných kompetenčních sporech (§
121 odst.2).
V § 122 je v návaznosti
na obecné ustanovení § 29 specifikován
okruh možných účastníků
pro toto řízení; vedlejší účastníci
se v tomto řízení nepřipouštějí
(s výjimkou případů podle § 36
odst. 2).
Ustanovení § 123
navazuje na ústavní úpravu, která
stanoví, že Ústavní soud není
oprávněn rozhodovat spory o rozsah kompetencí,
je-li k tomu podle zvláštního zákona
příslušný jiný orgán.
Ústavní soud by rovněž neměl
rozhodovat takové kompetenční spory, které
je možno řešit v rámci řádného
instančního postupu.
V řízení
před Ústavním soudem může jít
jak o kompetenční spor pozitivní, jestliže
více orgánů tvrdí, že má
vlastní kompetenci vydat rozhodnutí, tak o kompetenční
spor negativní, jestliže dva nebo více orgánů
svoji kompetenci popírá.
Jestliže nekompetentním
orgánem bylo vydáno rozhodnutí, musí
být zrušeno, protože jinak by nebylo možno
z rozhodnutí Ústavního soudu o kompetenčním
sporu vyvodit náležité důsledky (§
126).
K části třetí
Výše platů
a ostatních požitků soudců a funkcionářů
Ústavního soudu je stanovena ve výši
platů a ostatních požitků soudců
a funkcionářů Nejvyššího
soudu České republiky. Ani u soudců Ústavního
soudu nelze, vzhledem k jeho povaze jako kolegiálního
orgánu (rovnost soudců), soudcovské platy
diferencovat, např. podle délky praxe (soudci jsou
jmenováni na pevné funkční období).
K části čtvrté
Vzhledem k významu Ústavního
soudu je kárná odpovědnost jeho soudců
a kárné řízení s nimi upravováno
samostatně v tomto zákoně, a to pokud možno
co nejjednodušším způsobem.
Soudce je odpovědný
za kárné provinění, kterým
podle § 132 je jednak, podobně jako u soudců
obecných soudů, zaviněné porušení
jeho povinností (přičemž je ale zvýrazněna
ochrana vážnosti a důstojnosti funkce soudce
a důvěry v nezávislost a nestrannost rozhodování
Ústavního soudu) a jednak jednání,
které by jinak bylo přestupkem nebo jiným
správním deliktem podle příslušných
předpisů (srov. např. zákon ČNR
č.200/1990 Sb., o přestupcích, ve znění
pozdějších předpisů). Úprava
vychází z toho, že soudci Ústavního
soudu jsou vyňati z obecné odpovědnosti za
spáchané přestupky a jiné správní
delikty (srov. § 4 tohoto zákona, a § 10 zákona
ČNR č.200/1990 Sb., ve znění
pozdějších předpisů). Pokud jde
o povinnosti soudců Ústavního soudu, jejichž
porušení je kárným proviněním,
je potřeba vycházet především
z obsahu slibu, který soudci skládají (čl.85
odst.2 Ústavy) a dalších.ustanovení
Ústavy a tohoto zákona. Kárně postižitelný
by takto měl být též výkon činností
neslučitelných s výkonem funkce soudce Ústavního
soudu podle § 4 odst. 3.
Ústavní soud by
měl podle ustanovení o kárném řízení
přiměřeně postupovat též
v případech, kdy soudce vykonává funkci
neslučitelnou s funkcí soudce, je členem
politické strany nebo se po stanovenou dobu nezúčastňuje
jednání Ústavního soudu (§
133), tímto způsobem
by soudci mělo být zajištěno i jeho
právo k věci se vyjádřit. V těchto
případech se však nepoužije ustanovení
§ 143, neboť rozhodnutí, že nastala skutečnost
předvídaná v § 133, bude již samo
o sobě důvodem k postupu podle § 7 odst. 3.
Usnesení o zahájení
kárného řízení projednává
plénum (pokud v případě kárného
řízení s předsedou Ústavního
soudu je samo svým usnesením nezahajuje) ale, pokud
kárné řízení nezastaví,
jeho vlastním provedením pověřuje
jím ad hoc ustavený kárný senát
(§ 139).
Na rozdíl od kárného
řízení u obecných soudů může
být u soudců Ústavního soudu kárným
postihem pouze to, že kárný senát soudci
jeho jednání vytkne (§ 141).
Proti rozhodnutí kárného senátu lze
podat námitky plénu (§ 142).
S ohledem na postavení soudců Ústavního
soudu není považováno za účelné
zavádět jiná kárná opatření
- v krajním případě ale, pokud budou
splněny důvody zákonem stanovené,
přijme plénum (pro tento případ zvláště
stanovenou kvalifikovanou většinou) návrh na
odvolání soudce z jeho funkce (§
143). O takovém rozhodnutí
pléna předseda Ústavního soudu informuje
prezidenta republiky (srov. § 7 odst.4).
K části páté
V § 144 až 147
jsou navrhována přechodná
ustanovení, která mají umožnit, aby
v důsledku dočasné neexistence Ústavního
soudu v České republice nebyli její obyvatelé
bez svého zavinění kráceni na svých
právech co do podání a vyřízení
ústavních stížností.
Ustanovení § 148 má umožnit,
aby Ústavní soud mohl začít fungovat
i tehdy, jestliže by případně nebylo
jmenováno všech patnáct soudců.
Dopad na státní
rozpočet
Podle přílohy č.
1 k zákonu ČNR č.10/1993 Sb., státním
rozpočtu ČR na rok 1993, o změně a
doplnění některých zákonů
ČNR a některých dalších předpisů,
se pro rok 1993 počítá pro Ústavní
soud v rámci tzv. delimitovaných resortů
s těmito objemy rozpočtových výdajů:
výdaje celkem | 31 800 tis. Kč |
z nich: investiční výdaje | 2 800 tis. Kč |
neinvestiční výdaje | 29 000 tis. Kč |
z toho: mzdové prostředky | 1 289 tis. Kč. |
Takto stanovené rozpočtové
výdaje by měly pro činnost Ústavního
soudu v roce 1993 postačovat, u objemu mzdových
prostředků by měly být skutečné
výdaje i nižší (9145 tis. Kč),
vychází-li se ze stanoveného počtu
soudců, navrhované výše platů
a ostatních požitků soudců a funkcionářů
Ústavního soudu a ze současného skutečného
počtu zaměstnanců Kanceláře
bývalého Ústavního soudu ČSFR
(48 osob) a souvisejících mzdových nákladů
na jejich platy v lednu 1993.
Skutečná výše
rozpočtových výdajů pro činnost
Ústavního soudu v roce 1993 bude odvislá
od doby účinnosti navrhovaného zákona.