Dámy a pánové, operativní články
smlouvy lze rozdělit do několika částí.
První část definuje cíle a zásady
spolupráce. Jsou to články 1 - 4. Mezi cíli
smlouvy je výslovně uvedená rozsáhlá
mírová a partnerská spolupráce ve
všech oblastech a zejména úsilí o vytvoření
takové Evropy, v níž budou respektována
lidská práva, základní svobody, jakož
i zásady demokracie a právního státu,
a v níž hranice státu ztratí povahu
dělící čáry na základě
vzájemného porozumění a odstraňování
hospodářských a sociálních
rozdílů, že vzájemné vztahy spočívají
na pravidlech mezinárodního práva, na zásadách
Charty OSN, helsinském Závěrečném
aktu, pařížské Chartě pro novou
Evropu.
Zvlášť jsou uvedeny zásady suverénní
rovnosti, územní celistvosti, nedotknutelnosti hranic
a politické nezávislosti všech států,
nevměšování do vnitřních
záležitostí a zákazu použití
síly nebo hrozby silou, jakož i pokojného řešení
sporů. Do této části smlouvy patří
ustanovení potvrzující státní
hranice mezi oběma smluvními státy a obsahující
závazek neomezeně respektovat svrchovanost a územní
celistvost druhé smluvní strany. Strany ve smlouvě
také výslovně prohlašují, že
nemají vůči sobě územní
nároky a nebudou takové nároky vznášet
ani v budoucnu.
V této souvislosti je možno připomenout, že
čs. - německá hranice nebyla nikdy německou
stranou v poválečném období zpochybňována.
Potvrzení čs. - německé hranice je
ostatně obsaženo i ve smlouvě 4 vítězných
mocností se dvěma německými státy
(tzv. smlouva dva plus čtyři, jejíž
článek jedna stanoví, už to tady pan
ministr také citoval, že vnější
hranice sjednoceného Německa budou tvořeny
hranicemi NDR a SRN a budou v den vstupu smlouvy v platnost konečné).
První odstavec prvního článku smlouvy
dále stanoví, že toto potvrzení konečného
charakteru hranic sjednoceného Německa je zásadní
součástí mírového uspořádání
Evropy. Ustanovení smlouvy dva plus čtyři
ohledně potvrzení německo-polských
hranic ve zvláštní bilaterální
smlouvě umožňuje jedinou interpretaci. Na rozdíl
od německo-polské hranice chápou smluvní
strany ostatní hranice Německa za sousedy, tedy
i s ČSFR jako nesporné.
Významnou částí smlouvy je ustanovení
o spolupráci při utváření nové
evropské architektury. To jsou články 5 -
8, o spolupráci v oblasti bezpečnosti v Evropě.
Jde o vytváření celoevropských kooperativních
bezpečnostních struktur, o účinná
opatření k odzbrojení, o posílení
důvěry a stability. Pro případy ohrožení
nebo porušení míru a vzniku situace, jež
mohou vyvolat nebezpečné mezinárodní
komplikace, smlouva předpovídá spolupráci
v rámci KBSE, jakož i OSN a neprodlené konzultace,
aby se koordinovala stanoviska obou stran a dosáhla shoda
o opatřeních ke zlepšení nebo zvládnutí
situace.
Velkou pozornost věnuje smlouva ustanovení o podpoře
čs. úsilí o plné začlenění
do Evropských společenství. V této
souvislosti přijala německá strana také
závazek působit jak bilaterálně, tak
multilaterálně ve prospěch podpory hospodářského
rozvoje v ČSFR v rámci plně rozvinutého
sociálně tržního hospodářství,
jakož i podporovat úsilí ČSFR o vytvoření
podmínek pro její úplné začlenění
do Evropského společenství. To zvlášť
zdůrazňují články 9 a 10.
Ustanovení této části smlouvy nejpřesvědčivěji
vyjadřují zcela novou kvalitu vztahů mezi
oběma státy.
Samostatnou částí smlouvy jsou ustanovení
smlouvy týkající se mechanismů vzájemné
spolupráce (články 11 - 14). Tato ustanovení
zahrnují pravidelné konzultace na různých
úrovních včetně předsedů
vlád a ministrů zahraničních věcí.
Smlouva doporučuje vzájemné pravidelné
konzultace na různých úrovních, styky
a výměnu zkušeností mezi partnery, spolupráci
mezi republikami a spolkovými zeměmi, mezi regiony
a jinými územními útvary. O tom už
tady pan ministr také hovořil.
Rovněž je pamatováno na možnost vytvářet
smíšené komise ve všech oblastech spolupráce.
Tato část smlouvy zahrnuje spolupráci v rámci
mezinárodních organizací. Pro Českou
a Slovenskou Federativní Republiku je zvlášť
důležité ustanovení o pomoci při
rozvíjení spolupráce s mezinárodními,
zejména evropskými organizacemi a institucemi, jichž
je jedna ze smluvních stran členem, projeví-li
o to zájem druhá smluvní strana.
Články 15 až 32 obsahují ustanovení
o dvoustranné spolupráci v jednotlivých oblastech,
přičemž podrobněji je upravena spolupráce
v hospodářské oblasti včetně
oblasti vědeckotechnické spolupráce, dopravy
a spojů, ochrana životního prostředí
a územního plánování, jakož
i v oblastech kultury, vědy, školství. Spolupráce
v oblasti zdravotnictví, sociálního zabezpečení,
tělesné výchovy, sportu a turistiky a v
oblasti právní je ve smlouvě upravena pouze
obecně. Zvláštní ustanovení je
věnováno spolupráci a stykům mezi
mládeží.
Dámy a pánové, kolegové a kolegyně,
smlouva upravuje i práva osob patřících
k německé menšině v České
a Slovenské Federativní Republice, respektive Čechů
a Slováků, kteří však netvoří
na území Spolkové republiky Německo
národností menšinu. Jsou to články
20 a 21. Rozsah jejich práv je vcelku totožný,
i když u německé menšiny v České
a Slovenské Federativní Republice je rozveden poněkud
šířeji. Uvedená rozdílnost vyplývá
zejména ze skutečnosti, že Češi
a Slováci se ve Spolkové republice Německo
nekonstituovali jako národnostní menšiny.
Kromě potvrzení smlouvy z 11. prosince 1973 obsahuje
preambule pasáž, v níž se uznává
skutečnost, že československý stát
od roku 1918 nikdy nepřestal existovat. Toto výslovné
uznání kontinuity existence československého
státu od roku 1918 právě Německem
je nepřímým odmítnutím argumentace
sudetských Němců, že Mnichovská
dohoda napravila křivdu spáchanou na nich československým
státem po jeho vzniku. Tato skutečnost má
nesporně zásadní politický a morální
význam pro Českou a Slovenskou Federativní
Republiku. V tomto smyslu je předložený návrh
úspěšným výsledkem úsilí
československé strany, aby smlouva demokratického
Československa se sjednoceným Německem postavila
vzájemné vztahy na kvalitativně zcela novou
úroveň i v otázkách bolestných
kapitol společné minulosti.
Pro úplnost je třeba uvést, že v dohodnuté
výměně dopisů ministrů zahraničních
věcí bude pasáž o možnostech občanů
Spolkové republiky Německo usídlit se v České
a Slovenské Federativní Republice, která
je obdobná jako v německo-polské smlouvě
ze 17. června 1991.
Vláda České a Slovenské Federativní
Republiky prohlašuje, že perspektiva plného začlenění
ČSFR do Evropských společenství, uvedená
v článku 10, bude rostoucí měrou vytvářet
možnost, aby také občané Spolkové
republiky Německo se mohli usazovat v České
a Slovenské Federativní Republice. Jde o vyjádření
toho, že ČSFR bude muset po vstupu do Evropského
společenství v plném rozsahu zabezpečit
možnost usídlení pro občany všech
jejich členských států. Nejde o závazek,
který by se týkal jen občanů Spolkové
republiky Německo. Stejný závazek budou mít
vůči našim občanům v plném
rozsahu i státy Evropského společenství.
Pokud jde o společnou minulost, kterou profesor Křen
výstižně nazývá konfliktním
společenstvím, a zejména období před
Mnichovem, po něm, za nacistické okupace a po válce,
zatížila myšlení na obou stranách
předsudky. Ty neodstraní žádná
smlouva, ale - jak už bylo řečeno - pouze postupná
konkrétní spolupráce, kontakty mezi lidmi
a vzájemné poznávání. K tomu
smlouva prostor otevírá.
V již citovaném projevu ve Federálním
shromáždění spolkový prezident
Richard von Weizsäcker zdůraznil, že prezident
České a Slovenské Federativní Republiky
Václav Havel nejmenuje vlastní bezpráví
méně zřetelně než cizí.
Nechce využít dějin k obžalobě
nebo vyúčtování. V jejich upřímném
hodnocení však chce obnovit úctu mezi sousedy.
Tato myšlenka je klíčová pro pochopení
preambule smlouvy, která se tragickými kapitolami
minulosti zabývá právě z tohoto morálního
pohledu.
Dámy a pánové, mrzí nás, že
po prohlášení prezidenta České
a Slovenské Federativní Republiky nenašli představitelé
sudetských Němců odvahu k pokoře,
odvahu k tomu, aby se zamysleli nad svými vlastními
hříchy. Na obou stranách bychom si měli
uvědomit, že proces usmíření
vyžaduje toleranci. Stavění do popředí
majetkových nároků může vést
jen k dalšímu zakořenění starých
předsudků na místo jejich odbourání.
Člen společné československo-německé
komise historiků a jeden z nejlepších znalců
historického vývoje vztahů našich národů,
prezident Kolegia Carolina v Mnichově a profesor historie
berlínské university Ferdinand Zeit napsal pro deník
Frankfurter Algemeinen Zeitung osobní dopis s nadpisem
Odvaha pravdě, ve kterém kromě jiného
uvádí, že nový český prezident,
jakmile převzal svůj úřad, se Němcům
omluvil za vyhnání. To se stalo v lednu 1990. Mluvčí
sudetoněmeckého Landsmanschaftu se dosud vyhnul
srovnatelnému otevřenému protigestu. A je
třeba připomenout, že nejde o to, aby opakoval
prohlášení o odpuštění zahájená
přinejmenším zvláštním zřeknutím
se práva na pomstu a odplatu z Charty německých
vyhnanců z roku 1950. Rozhodně však jde o prohlášení
uznávající vlastní vinu a spojené
s prosbou sudetských Němců o odpuštění
ze strany českého národa, které by
tak reagovalo na prohlubující se pocity nesmiřitelnosti
na obou stranách. Teprve tím by se historický
pohled zpět přiblížil do určité
míry pravdě.
V této souvislosti stojí za připomenutí
i slova spolkového prezidenta Richarda von Weizsäckera
z jeho dnes již historického projevu z 8. května
1985, kdy řekl, že "zříci se násilí
dnes znamená dát lidem tam, kam je zahnal osud po
8. květnu a kde teď už desítky let žijí,
trvalou politicky nepopiratelnou jistotu vlastní budoucnosti".
To znamená postavit příkaz porozumění
nad sporné právní nároky.
Povinnost nadřadit příkaz porozumění
nad sporné právní nároky vyjadřuje
i společné prohlášení předsedů
parlamentů České a Slovenské Federativní
Republiky a Spolkové republiky Německo - pana Alexandra
Dubčeka a paní Rity Süsmuthové - ze
dne 18. dubna 1991, které bylo československými
hromadnými sdělovacími prostředky
téměř ignorováno. V textu prohlášení
se mimo jiné praví: U příležitosti
prvního setkání nejvyšších
představitelů zastupitelských sborů
obou zemí v dějinách Alexander Dubček
a Rita Süsmuthová, příslušníci
generace, která prožila tragédii druhé
světové války, v níž shořely
výsledky tisíciletého soužití
a spolupráce v Evropě, vyzývají všechny
čestné a poctivé lidi obou našich zemí
a všech zemí světa ke spolupráci a snášenlivosti.
Nesmírné utrpení národů našich
zemí za minulé války, včetně
utrpení a ztráty vlasti těch, kteří
byli na obou stranách vyháněni nebo vysídleni,
budiž mementem a výzvou k přátelským
vztahům mezi lidmi obou našich zemí, ke vztahům
očištěným od vznášení
sporných nároků a naplněných
vzájemnou důvěrou.
Kvalita vztahů mezi oběma státy jako sousedů
v srdci Evropy měla vždy pro vývoj evropské
politiky zvláštní a mnohdy osudový význam.
Dnes máme historickou šanci naplnit dávný
sen o Evropě spojené společnými hodnotami,
o Evropě uznávající nedělitelná
lidská práva, svorně odmítající
odcizující ideologie, nacionalismus, nesnášenlivost
a nadřazenost.
Dámy a pánové, kolegyně a kolegové,
v závěru ještě jednu myšlenku.
Velký čínský filozof Lao c' na přelomu
6. a 5. století př. n. 1. napsal pozoruhodné
dílo Tao Te Ting - Tao aneb Cesta ku štěstí.
Ve sloce 61 píše: "Velký stát nechť
si nepřeje nic jiného, než živit pospolu
všechny lidi. Malý stát ať si nepřeje
nic jiného, než sloužit všem. Tak oba dosáhnou
toho, co každý z nich chtěl. Neboť velký
se musí ponížit."
Nechci tvrdit, že Spolková republika Německo
se v této smlouvě ponížila. To ne, ale
pravdou je, že udělá řadu ústupků,
které ve smlouvách s jinými státy
neučinila.
Nedávno v jedněch velkých německých
novinách vyšla tato myšlenka: Smlouva, z níž
má jedna strana prospěch, je špatná.
Smlouva, ve které obě strany jásají,
je falešná. Smlouva, která je z obou stran
napadána, je přijatelná.
Dámy a pánové, kolegyně a kolegové,
z toho všeho, co zde bylo řečeno, doporučuji
za zahraniční výbor Sněmovny lidu,
aby smlouva byla schválena. Děkuji vám za
pozornost. (Potlesk.)
Předseda FS A. Dubček: Ďalej udeľujem
slovo spravodajcovi za Snemovňu národov, poslancovi
Blažkovi. Máte slovo.
Společný zpravodaj výborů SN A. Blažek:
Vážený pane předsedo, dámy a
pánové, úkolů, které si uložilo
ke svobodě a demokracii se probouzející Československo
po roce 1989, bylo hodně, všechny jsou těžké
a jen některé z nich se nám už podařilo
splnit.
Jeden z těchto obtížných úkolů
nám však byl dán realitou našich zeměpisných
souřadnic a především dějinnou
zkušeností našich národů. Byl a
je to úkol nalézt takový vztah k Německu,
který by nám i Němcům umožnil
překonat tragickou minulost, ve které byl náš
stát a jeho občané spolu s mnoha evropskými
státy obětí agresivity německého
fašismu a jeho brutality a velké množství
Němců se pak v míru stalo oběťmi
opatření, které jsme si snadno osvojili jako
spravedlivé řešení tzv. německé
otázky, zatímco pro Němce z českých
zemí a ze Slovenska znamenalo ztrátu domovů,
většiny majetku a pro mnohé z nich i ztrátu
života.
Byl a je to zároveň úkol nalézt pro
naše státy a jejich občany takovou přítomnost
a zejména budoucnost, ve které by se uplatnilo to
nejlepší z více než tisíciletého
soužití našich národů, které
společně přispěly k formování
toho, co nazýváme evropským kulturním
dědictvím.
Dějinami jsme si byli dáni za sousedy, a přesto,
že jsme tyto dějiny často naplňovali
krvavými střety a soupeřeními, nemáme
jinou volbu, než těmito sousedy zůstat. Co
ovšem volit můžeme, co je plně v našich
rukou, je obsah tohoto sousedství. Chceme-li spolu žít
v míru, nechceme-li dopustit, aby se našimi národy
a národnostmi obývaná část
evropského kontinentu znovu stala zdrojem nestability a
konfliktů, pak naše sousedství můžeme
naplnit jen vzájemným respektem a spoluprací
dvou rovnoprávných států, které
vůči sobě nebudou vznášet žádné
nároky a nebudou také zneužívat rozdílného
postavení ekonomického. Tady je náš
stát v podobné situaci jako mnoho jiných
států evropských, které sledovaly
a sledují proces německého sjednocení
obzvláště pozorně, protože si uvědomují,
že sjednocené Německo se teoreticky může
ocitnout v situaci, kdy se bude rozhodovat mezi tím, zůstat
Německem evropským či pokusit se znovu, byť
jinými prostředky, "germanizovat" Evropu,
tzn. ovládnout ji svým nesmírným ekonomickým
potenciálem a vnutit jí své priority a svá
hlediska na řešení evropských problémů.
Právě takto pohlížejí ovšem
na sjednocené Německo stoupenci a obhájci
minulé Evropy, rozdělené do bloků,
ve které zejména slovanským národům
a jejich státům nabídl Sovětský
svaz problematickou ochranu před údajným
německým revanšismem, ovšem za cenu ztráty
samostatnosti a svobody, které tyto státy byly přinuceny
vyměnit za službu zájmům světového
komunismu a především Sovětského
svazu samotného.
My, kteří spatřujeme v rozpadu komunistického
bloku v Evropě a v postupujícím zániku
komunismu naději pro vítězství sil
demokracie a svobody v celém světě, jsme
připraveni očekávat od demokratických
sil v Německu, že nepřipustí takový
vývoj poměrů ve své zemi, v jehož
důsledku by se Německo, tato nová velmoc
a faktická ekonomická a politická dominanta
v Evropě, mohlo stát pro své sousedy opět
hrozbou. Z jistoty, že uprostřed integrující
se Evropy, Evropy demokratických a svobodných států,
spojených mnoha společnými zájmy a
společně sdílenými starostmi i úspěchy,
takový vývoj situace není reálný
a z přesvědčení, že právě
s Německem musí náš stát své
vztahy co nejdříve upravit k oboustrannému
prospěchu, vedly první kroky Václava Havla
ve funkci prezidenta ČSFR za hranice našeho státu
právě do Německa, do Mnichova a Berlína.
Z jistoty o tom, že zájmy demokracie, svobody, evropského
míru a prosperity, jakožto společné
zájmy přítomnosti a budoucnosti jsou naléhavější
než dluhy, které mají naše státy
vůči společné minulosti, vycházelo
i rozhodnutí představitelů obou našich
států postavit vztahy sjednoceného Německa
a demokratického Československa na nových
smluvních základech. To byl i důvod nahradit
Smlouvu mezi SRN a ČSSR z roku 1973 smlouvou novou, s jejímž
textem má dnes Federální shromáždění
vyslovit souhlas.
Tato smlouva se rodila dlouho, protože se ukázalo,
že minulé události v našich vztazích
dosud neztratily svůj vliv na naši přítomnost.
Znovu se zde, jak se zdá, aktualizuje nadčasový
smysl onoho starozákonního příběhu,
který je popsán v knize Exodus, v němž
Hospodin nechává židovský národ
pod Mojžíšovým vedením na jeho
cestě z egyptského otroctví 40 let bloudit
pouští, kde všichni, kdo vyšli z Egypta,
postupně zemřou a přes Jordán, do
země zaslíbené, pak dovoluje přejít
jen těm, kdo se narodili už svobodni. S nimi sice
přejde do zaslíbené země - a tedy
do budoucnosti - historické vědomí židovského
národa včetně paměti o jeho utrpení
v otroctví, nepřejde však konkrétní,
historická zkušenost tohoto života v otroctví.
Sluší se připomenout, že o souvislosti
dneška s tímto dávným příběhem
a jeho smyslem už před časem k mé lítosti
napsal přední český publicista.
Myslím, že je důležité v této
souvislosti zdůraznit, že zátěž
minulosti v mínění části naší
veřejnosti a některých politických
skupin a jejich představitelů nenabývá
podoby odmítnutí samotného rozhodnutí
postavit vztahy mezi Německem a naším státem
na nový smluvní základ, projevuje se však
kritikou či odmítnutím postojů smluvních
stran k některým bodům naší společné
historie a těm formulacím ve Smlouvě, které
z těchto postojů vyplynuly. To je především
případ odlišného způsobu hodnocení
legitimity Mnichovské dohody z 29. 9. 1938 a obav z případných
právních důsledků pro Československo,
resp. pro Českou a Slovenskou Federativní Republiku,
které by z takového rozdílného hodnocení
snad mohly vyplynout, a problém transferu Němců
z českých zemí a ze Slovenska, který
je ve Smlouvě zahrnut do pojmu "vyhnání".
Další okruh kritických výhrad pak směřuje
proti rozdílné terminologii užité smluvními
stranami v německém a českém textu
článku III Smlouvy, kde na rozdíl od textu
českého není v německém textu
užito pojmu "státní hranice", ale
jen "hranice", německy die Grenze.
Podle sdělení předsedy výboru iniciativního
a petičního Federálního shromáždění
dr. Stomeho ze dne 21. dubna 1992 eviduje tento výbor množství
petic s přibližně sto tisíci podpisy
občanů, kteří záporně
reagují především na tyto formulace
ve Smlouvě a kromě toho vyjadřují
často zároveň i obavy, aby takto formulované
znění Smlouvy nezakotvovalo právo Němců,
odsunutých z ČSR v období 1945 až 1947,
na návrat majetku, který po roce 1945 přešel
do vlastnictví čs. občanů.
Všem těmto údajně sporným bodům
a formulacím a jejich interpretacím už bylo
věnováno před podpisem Smlouvy i po něm
ve sdělovacích prostředcích mnoho
času, opakovaně se jimi zabývaly zahraniční
výbory Federálního shromáždění
a zde pan ministr zahraniční ve svém zdůvodnění
návrhu vlády ČSFR podal také jejich
vysvětlení a konečně důvodová
zpráva vlády ČSFR k tomuto návrhu
podává pro naši stranu závazný
výklad Smlouvy včetně všech uvedených
pojmů.
Přesto mně, dámy a pánové,
dovolte připojit ještě několik poznámek,
především k problémům mnichovské
dohody a její nulity a k problémům odsunu
Němců z území ČSR po roce 1945.
Problém nulity Mnichova je problémem odlišného
pojetí a výkladu jedné historické
a právní skutečnosti dvěma smluvními
stranami. Touto skutečností byl z faktického
hlediska nesporný nátlak a hrozba silou, kterým
byla ČSR donucena souhlasit s odstoupením části
svého výsostného území i s
většinou obyvatelstva a vším hmotným
majetkem státu Německu po dohodě Německa
s Velkou Británii, Francií a za účasti
Itálie v Mnichově dne 29. září
1938. Vynucování smluv hrozbou, silou odmítla
už Pařížská smlouva o zřeknutí
se války jako nástroje politiky v roce 1928, která
vešla do dějin jako Briand-Kellogův pakt. Tento
pakt sice do roku 1934 podepsalo celkem 63 států,
včetně Německa, Francie, Velké Británie,
Spojených států, Sovětského
svazu, ale protože neobsahoval žádná konkrétní
ustanovení o sankcích proti útočníkovi,
měl celkem malý význam.
Pro naše stanovisko k mnichovské dohodě je
směrodatná, jak již bylo řečeno,
Vídeňská úmluva o smluvním
právu z roku 1969, kde se v článku 52 prohlašují
smlouvy, jejíž uzavření bylo dosaženo
hrozbou síly, nebo použitím síly za
nulitní, protože porušují práva
vtělená do Charty OSN. Mezinárodně
právní komise OSN pak nulitu v této souvislosti
vykládá jako neplatnost od počátku.
To je také obsahem československé koncepce
výkladu Mnichova a jeho neplatnosti od samého počátku,
která byla potvrzena i v nových smlouvách
s Itálií a Francií, s nimiž toto Federální
shromáždění již vyslovilo souhlas.
K výkladu pana ministra zahraničí k této
věci a k důvodové zprávě vlády
ČSFR ke Smlouvě dodávám, že v
textu Smlouvy, který je nám v tisku 1373 vládou
ČSFR předkládán, přes odlišné
stanovisko SRN ve věci nulity Mnichova nic nebrání
našemu výkladu této nulity a tento výklad
bude naším právním stanoviskem i v budoucnosti.
Dalším bodem Smlouvy, ke kterému je soustředěna
kritika části naší veřejnosti
a některých politických sil, představuje
užití pojmu "vyhnání" v preambuli
Smlouvy pro jeho možné právní důsledky,
bude-li užit v souvislosti se způsobem řešení
"německé otázky" v ČSR po
roce 1945. Smlouva sice výslovně neuvádí,
že ono "vyhnání" se vztahuje pouze
k odsunu Němců z ČSR, ale z kontextu této
části Smlouvy to zřetelně vyplývá
a jako naše stanovisko k odsunu to logicky navazuje na omluvu
Václava Havla, kterou po svém zvolení prezidentem
adresoval sudetským Němcům. Připoměňme
si značně negativní ohlas tohoto prezidentova
gesta u části naší veřejnosti,
která, jak se ukazuje, není na kritiku československého
postupu k českým a slovenským Němcům
po roce 1945 dosud připravena. Potvrzuje se tak, že
události spojené s transferem německého
obyvatelstva z českých zemí a Slovenska představují
velké bílé místo v naší
historické paměti a že v důsledku prosazení
jednostranného pohledu na tento problém a jeho faktické
"uzákonění" už dávno
před únorem 1948, řečeno slovy jednoho
z našich historiků: "Problém řešení
německé otázky v ČSR po roce 1945
zmizel z dosažitelného horizontu poznání
větší části československé
společnosti."
Úkolem, který naší společnost
a naše společné vědomí ve vztahu
k československým Němcům teprve čeká,
není jen nalézt sílu k morálním
gestům, čeká nás především
úkol najít sílu a odvahu k hledání
pravdy o této části naší minulosti
a osvobodit se od těch myšlenkových, politických
a mravních schémat, jimiž byl náš
přístup k tomuto tématu dosud ovládán.