Zdravotní pojišťovny hradí náklady
zdravotní péče pro své pojištěnce
na základě smluv uzavřených se zdravotnickými
zařízeními na dobu dvou let, s možností
vypovězení smlouvy v případě
porušení smluvních podmínek i před
uplynutím této doby. Všeobecná zdravotní
pojišťovna je povinna v období prvních
dvou let po svém zřízení uzavřít
smlouvu s každým zdravotnickým zařízením,
které o to požádá. V tomto období
je každé zdravotnické zařízení
povinno uzavřít smlouvu se zdravotní pojišťovnou
provádějící všeobecné
zdravotní pojištění, pokud o to taková
pojišťovna požádá. Zdravotnickým
zařízením se pro účely tohoto
zákona rozumí i soukromá ordinace lékaře,
soukromá ordinace klinického psychologa a soukromá
ordinace středního zdravotnického pracovníka.
Smlouvy se uzavírají na rozsah těch druhů
zdravotní péče, které je zdravotnické
zařízení oprávněno poskytovat.
Smlouvy se uzavírají i s lékárnami.
Úhrada za poskytnuté zdravotní výkony
se proplácí zdravotnickému zařízení,
které je poskytlo, podle platného ceníku
vydaného ministerstvem financí České
republiky v dohodě s ministerstvem zdravotnictví
České republiky a po projednání s
Českou lékařskou komorou, Českou stomatologickou
komorou a Českou lékárnickou komorou, s pojišťovnami
provádějícími všeobecné
zdravotní pojištění a zástupci
smluvních zdravotnických zařízení.
Zdravotní pojišťovny na základě
předloženého dokladu uhradí lékárnám
a výdejnám zdravotnických potřeb léky
a zdravotnické potřeby do výše cenového
limitu stanoveného pro jednotlivé druhy léků
a zdravotnických potřeb. Tímto dokladem jsou
lékařské předpisy, vystavené
zdravotnickými zařízeními - smluvními
partnery pojišťovny.
Odůvodnění:
Po přechodu na systém zdravotního pojištění
bude vznik, obsah a zánik vztahů při zabezpečení
zdravotní péče a jejího financování
mezi zdravotními pojišťovnami zahrnutými
do systému zákonného pojištění
a zdravotnickými zařízeními založen
smlouvou. Účelem je umožnit pojištěncům
pokud možno co nejdostupnější zdravotní
péči a zdravotnickému zařízení
vymezit objem zdravotní péče, který
pojišťovna pro své pojištěnce od
daného zdravotnického zařízení
potřebuje zabezpečit.
Zdravotnickým zařízením se rozumí
i soukromá ordinace lékaře, klinického
psychologa, středního zdravotnického pracovníka,
popřípadě jejich sdružení. Právní
subjektivita těchto zdravotnických zařízení
vyplývá ze zvláštních právních
předpisů. Z hlediska smluvního vztahu ke
zdravotní pojišťovně není rozhodující
forma vlastnictví zdravotnického zařízení.
Smlouva se zdravotnickým zařízením
bude uzavřena jen na poskytování zdravotní
péče, kterou je uvedené zdravotnické
zařízení oprávněno poskytovat
a jen v rozsahu výkonů obsažených v
platném ceníku. Zdravotní výkony,
které zdravotní pojišťovny zahrnuté
do systému zdravotního pojištění
zdravotnickým zařízením hradí,
jsou obsaženy v platném ceníku výkonů.
Léky a zdravotnické potřeby budou hrazeny
do výše cenového limitu stanoveného
pro jednotlivé druhy léků a zdravotnických
potřeb. Specifické případy zajištění
léků a zdravotnických potřeb budou
řešeny revizními lékaři zdravotní
pojišťovny.
Podkladem pro úhradu zdravotní péče
je seznam výkonů schválený ministerstvem
zdravotnictví České republiky po projednání
s odbornými společnostmi, Českou lékařskou
komorou, Českou stomatologickou komorou a zástupci
smluvních zdravotnických zařízení.
Výkonem se rozumí nejen jednotlivý úkon,
ale i určitá diagnostická, léčebná
nebo preventivní činnost jako souhrn jednotlivých
úkonů (např. operační zákrok
je souhrnem řady dílčích úkonů).
Výše bodového ohodnocení výkonů
je předmětem vyjednávání zástupců
ministerstva zdravotnictví České republiky,
Všeobecné zdravotní pojišťovny, odborných
lékařských společností, České
lékařské komory, České stomatologické
komory a zástupců smluvních zdravotnických
zařízení. Základem pro bodové
ohodnocení výkonů jsou úplné
náklady spojené s uskutečněním
daného výkonu a záměry zdravotní
politiky.
Ceník výkonů vydá ministerstvo financí
České republiky po dohodě s ministerstvem
zdravotnictví České republiky a po projednání
s Českou lékařskou komorou, Českou
stomatologickou komorou, Všeobecnou zdravotní pojišťovnou
a zástupci smluvních zdravotnických zařízení.
Rozhodující pro stanovení ceny je bodová
hodnota výkonu, objem disponibilních finančních
prostředků a záměry zdravotní
politiky.
Zdravotní pojišťovny provádějící
všeobecné zdravotní pojištění
kontrolují využívání a poskytování
zdravotní péče v jejím objemu a kvalitě
u smluvních zdravotnických zařízení
a pojištěnců. Kontrolní činnost
provádějí zejména prostřednictvím
svého informačního systému a revizních
lékařů.
Odůvodnění:
Zdravotní pojišťovny jsou finančními
institucemi. Z toho vyplývá celkový zájem
o to, aby počínání jejich pojištěnců
i zdravotnických provozů vedlo k efektivnímu
využívání a poskytování
zdravotní a léčebné péče
a tím i k minimalizování nákladů
s tím spojených. Cílem je poskytování
zdravotní péče jen potřebným
subjektům a v potřebném rozsahu, nikoliv
však na úkor kvality zdravotní péče.
Stejně tak je cílem financovat jenom provoz takových
zdravotnických zařízení, která
tento potřebný rozsah zdravotní péče
poskytnou.
Kontrolní činnost bude probíhat ve dvou úrovních.
Základní kontrolní systém bude součástí
navrhovaného informačního systému
zabezpečujícího provoz pojišťovny.
Kontrolní vazby srovnávající úroveň
poskytovaných služeb podle oborů, územně,
věcně, i v časových souvislostech,
umožní odhalit největší množství
závadných postupů a činností
jak v chování pojištěnců, tak
zdravotnických zařízení. Druhá
úroveň kontrolní činnosti bude zabezpečována
věcně a jejím cílem bude postihnout
závady průběhu léčebného
procesu.
Revizní lékaři zdravotní pojišťovny
provádějící všeobecné
zdravotní pojištění posuzují
odůvodněnost léčebného procesu
se zvláštním zřetelem na jeho průběh
a předepisování léčiv, zdravotnických
potřeb a na posuzování potřeby lázeňského
pobytu pacienta - pojištěnce jako součásti
jeho léčebné péče. Svou činnost
jsou oprávněni vykonávat v rozsahu daném
rozsahem služeb poskytnutých smluvním zdravotnickým
zařízením této pojišťovně.
Revizní lékaři vykonávají svou
funkci nejdéle po dobu pěti let, a to ve spojení
s výkonem klinické nebo ambulantní praxe
nebo jako samostatnou činnost. Revizní lékař
může tuto činnost vykonávat i opakovaně,
nikoliv však v bezprostředně následujícím
funkčním období. Svoji činnost vykonávají
v pracovněprávním vztahu ke zdravotní
pojišťovně.
Odůvodnění:
Revizní lékař bude posuzovat věcnou
stránku léčebného procesu. S ohledem
na to by složení revizních lékařů
ve zdravotní pojišťovně mělo postihnout
hlavní medicínské obory. Revizní lékař
proto musí být lékař s vysokou odbornou
úrovní a s rozsáhlými zkušenostmi
v oboru. Jeho postavení je možno řešit
dvěma způsoby. Jednak může být
jeho činnost omezena pouze na výkon této
funkce, jednak může být funkce revizního
lékaře spojena s výkonem ať již
klinické anebo ambulantní praxe. Obě uvedené
možnosti mají své nevýhody. Spojením
výkonu revizního lékaře s provozováním
praxe vzniká nebezpečí střetu zájmů
při výkonu obou těchto činností.
Při výkonu pouze revizní činnosti
lékaře je nebezpečí poklesu jeho odborné
úrovně, což je z hlediska výkonu této
činnosti nežádoucí. Mimoto je ještě
nebezpečí, že v územních celcích
s menší sítí zdravotnických provozů
bude obtížné získat dostatečně
zkušené odborníky, kteří by měli
zájem o výkon pouze této činnosti.
Lze tedy předpokládat, že funkce revizního
lékaře jako samostatná činnost bude
uskutečňována převážně
ve velkých městech. V územních celcích
s menší sítí zdravotnických provozů
bude zřejmě nutné připustit spojení
výkonu revizního lékaře s výkonem
lékařské praxe. V zájmu objektivního
výkonu činnosti revizního lékaře
je její vykonávání časově
omezeno. Předpokládá se, že činnost
revizního lékaře bude odměňována
na úrovni platu špičkových odborníků
daného oboru. Hlavním kritériem výběru
revizních lékařů bude jejich nejen
vysoká odborná úroveň, ale i morální
předpoklady. V tomto směru předpokládáme
i účast České lékařské
komory a České stomatologické komory při
výběru a případném posuzování
činnosti revizního lékaře jako odborníka
v oboru. Pracovněprávní vztah ke zdravotní
pojišťovně bude uzavírán zpravidla
na základě výběrového řízení.
Zdravotní pojišťovny provádějící
všeobecné zdravotní pojištění
podléhají kontrole státních orgánů
i zástupců občanů. Podrobnosti stanoví
zvláštní zákon.
Odůvodnění:
Zdravotní pojišťovny provádějící
všeobecné zdravotní pojištění
nelze s ohledem na specifický charakter jejich činnosti
zařadit mezi žádnou ze stanovených hospodářsko-právních
forem organizací. Musí však podléhat
kontrole jak ze strany státních orgánů,
tak i pojištěnců. Kontrola ze strany státních
orgánů i pojištěnců spočívá
rovněž v jejich zastoupení v orgánech
zdravotních pojišťoven.
V případě platební neschopnosti
Všeobecné zdravotní pojišťovny České
republiky, které nejsou zaviněny touto pojišťovnou,
ale ekonomickou politikou státu nebo v důsledku
zvýšení spotřeby zdravotní péče,
uhradit náklady poskytnuté zdravotní péče,
garantuje uhrazení těchto nákladů
státní rozpočet. V případě
zjištění bilanční nerovnováhy
je Všeobecná zdravotní pojišťovna
povinna předložit návrh opatření
vládě České republiky.
K úhradě výkyvů ve spotřebě
zdravotní péče se zřizuje u Všeobecné
zdravotní pojišťovny České republiky
rezervní fond. Finanční prostředky
na založení tohoto fondu poskytne státní
rozpočet. V roce 1992 se tento fond z prostředků
státního rozpočtu nevytváří.
Systém tvorby a užití rezervního fondu
stanoví ministerstvo financí České
republiky vyhláškou.
Odůvodnění:
Navrhovaným zákonem je vytvářen systém
všeobecného zdravotního pojištění.
Z toho vyplývá i povinnost státu ručit
za solventnost Všeobecné zdravotní pojišťovny
v případech, které nejsou zaviněny
pojišťovnou, ale naopak ekonomickou politikou státu.
Jedná se o ekonomické jevy typu hyperinflace, prudkých
cenových zvratů, nadměrného růstu
nezaměstnanosti, ale i důsledky zvýšení
spotřeby zdravotní péče v případě
vzniku rozsáhlé epidemie, apod.
Ve všech případech nastupuje garance státu,
až po využití prostředků rezervního
fondu pojišťovny. Tato garance se projeví i v
tom, že potřebná zdravotní péče
musí být zajištěna případně
i na úkor jiných oblastí činnosti
státu, neboť princip humanity je nadřazen ekonomickým
prioritám.
Za nesplnění oznamovací povinnosti podle
zásady č. 5 může uložit zdravotní
pojišťovna provádějící všeobecné
zdravotní pojištění pokutu, až
do výše 100 000 Kčs.
Pokutu lze uložit do jednoho roku ode dne zjištěného
nesplnění oznamovací povinnosti plátcem
pojistného, nejdéle však do tří
let od nesplnění oznamovací povinnosti.
Při zjištění opakovaného nesplnění
oznamovací povinnosti činí výše
pokuty dvojnásobek uložené pokuty.
Odůvodnění:
Ukládání sankčních opatření
sleduje zajištění garance státu při
fungování systému všeobecného
zdravotního pojištění. Nesplnění
oznamovací povinnosti může způsobit
pojišťovně značnou škodu. Proto je
nesplnění této povinnosti výrazně
sankcionováno.
Pojistné se platí na účet zdravotní
pojišťovny vždy za celý kalendářní
měsíc, a to do 20. dne předcházejícího
kalendářního měsíce. Pojistné
se zaplatí poprvé za kalendářní
měsíc, ve kterém povinnost platit pojistné
vznikla, a to do osmi dnů od vzniku této povinnosti.
Pokud povinnost platit pojistné vznikla po 20. dni v kalendářním
měsíci, platí se pojistné na následující
kalendářní měsíc v téže
lhůtě.
Nezaplatí-li plátce pojistné ve stanovené
výši a včas, je zdravotní pojišťovna
povinna vymáhat na dlužníkovi jeho zaplacení
a je oprávněna uplatnit vůči němu
i nárok na zaplacení poplatku z prodlení
ve výši 1 promile z dlužné částky
za každý kalendářní den.
V odůvodněných případech
může zdravotní pojišťovna poplatek
z prodlení zčásti nebo zcela prominout.
Odůvodnění:
Navrhovaná opatření představují
běžný prostředek k donucení plátců
k včasnému a řádnému plnění
povinností.
Zdravotní pojišťovna vyměří
zaměstnavateli, u něhož v uplynulém
kalendářním roce došlo k opakovanému
výskytu pracovních úrazů nebo nemocí
z povolání ze stejných zdrojů nebo
příčin a v důsledku toho ke zvýšení
nároků na zdravotní péči, přirážku
do výše 5% z podílu na jím hrazeném
pojistném všech zaměstnanců. Přirážku
za kalendářní rok lze vyměřit
nejdéle do 31. 3. následujícího roku.
Přirážka je splatná na účet
zdravotní pojišťovny jednorázově,
nejpozději do jednoho měsíce od jejího
vyměření. Zaměstnavatelé jsou
povinni pojišťovně zasílat opisy záznamů
o pracovních úrazech a to najednou za uplynulý
kalendářní měsíc, vždy
nejpozději do pátého dne následujícího
měsíce.
Odůvodnění:
Opakováním pracovních úrazů
ze stejných zdrojů a příčin
vzniká zvýšená potřeba zdravotních
úkonů a tím i zvýšené
náklady nikoliv zdravotnickému zařízení,
ale zdravotní pojišťovně. Dřívějším
krytím zvýšené státní
zdravotní péče z titulu porušování
předpisů o bezpečnosti a ochraně zdraví
při práci byly regresní náhrady. Vzhledem
k tomu, že změnou v systému financování
zdravotnictví dochází k zániku titulu
k uplatňování těchto náhrad
na straně státní zdravotní správy,
ale zvýšené náklady na krytí
zdravotní péče z důvodu porušení
zmíněných předpisů zůstávají,
je nutno zabezpečit právně povinnost toho,
kdo tyto zvýšené náklady způsobil,
aby se na nich alespoň částečně
podílel. Opakování stejných zdrojů
a příčin pracovních úrazů
nebo nemocí z povolání není náhodné,
ale vyplývá buď z přímého
porušování platných předpisů
k zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví
při práci, nebo z trpění takového
stavu, přičemž obojí je nedostatkem
na straně zaměstnavatele.
Přirážka vyplývající z
předpisů o zdravotním pojištění
by měla být odlišena od přirážky
vyplývající z předpisů o nemocenském
pojištění. V mnoha případech
totiž v praxi dochází k situaci, kdy nárok
na nemocenské dávky pro pracovní neschopnost
vůbec nevznikne, ale vznikne nárok na zdravotní
úkony a tím na platby zdravotní pojišťovny.
Pro příklad lze uvést zlomení ruky
jako pracovní úraz, při kterém pracovník
nemá pracovní neschopnost, ale jeho zranění
si vyžádalo hned několik léčebných
úkonů a tím i zvýšené
náklady zdravotní pojišťovny. Povinnost
zasílat záznamy o pracovních úrazech
je dosud dána organizacím vyhláškou
ČÚBP a ČBÚ č. 110/1975 Sb.,
o evidenci a registraci pracovních úrazů
a o hlášení provozních nehod (havárií)
a poruch technických zařízení. Dosud
měly organizace povinnost zasílat mj. tyto záznamy
okresním ústavům národního
zdraví. Za situace, kdy dochází k jejich
rozvolňování a především
ke změně ve financování zdravotnictví,
ztrácí tato úprava své opodstatnění
a je žádoucí, aby byl zdravotní pojišťovně
právním předpisem zabezpečen zdroj
potřebných informací.
Podle předpisů o nemocenském pojištění
lze v konkrétních případech uložit
vždy při porušení bezpečnostních
nebo zdravotnických předpisů resp. při
zjištění takového porušení
přirážku. Pro uplatnění přirážky
musí být podkladem pravomocné rozhodnutí
orgánu státního odborného dozoru nebo
státní zdravotní správy. V případě
přirážky uplatňované zdravotní
pojišťovnou podle této zásady však
nejde o posouzení, zda v konkrétním případě
došlo k porušení právního předpisu,
ale pouze o zhodnocení údajů, které
pojišťovna bude mít k dispozici.
Na rozhodování zdravotních pojišťoven
provádějících všeobecné
zdravotní pojištění se vztahují
obecné předpisy o správním řízení.
Ve věcech týkajících se placení
pojistného rozhodují zdravotní pojišťovny
platebními výměry, které jsou okamžitým
exekučním titulem.
O opravných prostředcích proti rozhodnutím
zdravotních pojišťoven rozhodují soudy.
Opravný prostředek proti platebnímu výměru
nemá odkladný účinek, o tom je třeba
povinného v odůvodnění platebního
výměru poučit.
Odůvodnění:
Rozhodovací činnost zdravotních pojišťoven
provádějících všeobecné
zdravotní pojištění se týká
např. neplnění oznamovací povinnosti,
poskytnutí nepravdivých údajů pro
vyměření pojistného, neplnění
povinnosti zaměstnavatele vést evidenci a dokumentaci
podle zásady č. 5, nedodržování
Zdravotního řádu, neposkytnutí součinnosti
pojištěnce při provádění
kontrolní činnosti ve smyslu zásady č.
10 a 12, apod. Jejich rozhodnutí přezkoumávají
soudy. Toto řešení je v souladu s vývojovou
tendencí, která směřuje k zavedení
správního soudnictví v širokém
měřítku, neboť zárukou správného
rozhodování jsou v právním státě
především soudy.
Zrušují se s působností pro Českou
republiku:
a) Zákon č. 33/1965 Sb., o úhradě
nákladů vznikajících státu
z úrazů, nemocí z povolání
a jiných poškození na zdraví (regresní
náhrady), ve znění zákona ČNR
č. 266/1991 Sb.,
b) Vyhláška ministerstva zdravotnictví č.
363/1991 Sb., kterou se provádí zákon o regresních
náhradách,
c) Vyhláška ministerstva zdravotnictví č.
42/1966 Sb., o poskytování léčebně
preventivní péče ve znění vyhlášek
č. 131/1988 Sb., č. 61/1990 Sb. a č. 318/1990
Sb.,
d) Směrnice ministerstva zdravotnictví ČSR
č. 15/1983 Věst. MZ ČSR (reg. v částce
23/1983 Sb.), ve znění výnosu MZ ČSR
čj. LP/3-200-29.3.1990 (č. 321/1990 Sb.),
e) Směrnice ministerstva zdravotnictví č.
20/1966 Věst. MZ, o poskytování ambulantní
péče lékařem, kterého si občan
zvolil (reg. v částce 29/1966 Sb.),
f) Směrnice ministerstva zdravotnictví č.
49/1967 Věst. MZ, o posuzování zdravotní
způsobilosti k práci (reg. v částce
2/1968 Sb.), ve znění směrnic MZ ČSR
č. 17/1970 Věst. MZ ČSR (reg. v částce
20/1970 Sb.),
g) Směrnice ministerstva zdravotnictví ČSR
č. 8/1986 Ú. v. ČSR, pro posuzování
zdravotní způsobilosti řidičů
(reg. v částce 7/1986 Sb.),
h) Směrnice ministerstva zdravotnictví ČSR
č. 10/1975 Věst. MZ ČSR, o poskytování
zdravotnických služeb československým
občanům při jejich cestách a pobytu
v zahraničí (reg. v částce 23/1975
Sb.), ve znění směrnic č. 4/1987 Věst.
MZ ČSR (reg. v částce 16/1986 Sb.).
Odůvodnění:
Fungování nového systému zdravotního
pojištění navazuje na tradici nemocenského
pojištění v Československu, která
byla na poměrně dlouhou dobu přerušena.
V průběhu tohoto přerušení byly
vydávány právní předpisy, které
jsou s navrhovanými zásadami zákona v rozporu.
Pokud jde o zákon č. 20/1966 Sb., o péči
o zdraví lidu, dotýká se systém zdravotního
pojištění dosavadního principu bezplatnosti
poskytování zdravotnických služeb (§
11), obvodních zdravotnických služeb (§
12 odst. 2, § 16 odst. 2) včetně práva
na volbu lékaře a otázek upravených
v § 29 a 30, tj. náhrady nákladů léčení
v cizině a léčení cizinců.
Úpravy uvedených ustanovení budou provedeny
v rámci připravované novely zákona
č. 20/1966 Sb.
Tento zákon nabývá účinnosti
dnem 1. 1. 1992 s výjimkou zásad č. 3, 4,
8 písm. a), b), 14, 15, 16, 17 odst. 2, které nabývají
účinnosti dnem 1. 1. 1993.
Odůvodnění:
Vzhledem k rozhodnutí vlády ČR o zavedení
nového systému s účinností
od 1. 1. 1992 respektuje předkládaný návrh
zásad zákona o zdravotním pojištění
tento termín.
Oproti původnímu předpokladu bude nový
daňový systém zaveden s účinností
od 1. 1. 1993 a do té doby je součástí
stávajících daní i část
připadající na zdravotní péči.
Platba pojistného proto připadá v úvahu
až od 1. 1. 1993. Proto je třeba ty zásady
zákona, které mají vztah k platbám
pojistného, uvést s touto skutečností
do časového souladu.
Pojišťování zdraví má v
českých zemích svou tradici. Potřeba
pojištění proti nemocem, úrazům
a jiným nepříznivým životním
událostem se projevila již v první polovině
19.století. Nemocenské pojištění
bylo v Rakousku zavedeno zákonem č. 33 z 30. 3.
1888. V Československé republice byla zákonem
č. 268 z 15. 5. 1919 rozšířena pojistná
povinnost na všechny osoby v poměru pracovním,
služebním i učňovském. Dnem 1.
7. 1926 nabyl účinnosti nový zákon
č. 221/1924 Sb., o pojištění zaměstnanců
pro případ nemoci, invalidity a stáří,
který byl novelizován zákonem č. 184/1928
Sb.
Zákonem o národním pojištění
č. 99/1948 Sb. ze dne 5. 4. 1948 byly sjednoceny všechny
druhy nemocenského a důchodového pojištění
většiny pracujících. Byla zřízena
Ústřední národní pojišťovna
jako centrální orgán pro nemocenské
pojištění a zdravotnictví. Dávky
nemocenské a zdravotní byly upraveny Léčebným
řádem vydaným Ústřední
národní pojišťovnou.
V poúnorovém vývoji došlo k mnoha změnám,
které se projevily v přijetí zákonů
č. 102/1951 Sb. o přebudování národního
pojištění a č. 103/1951 Sb. o jednotné
preventivní a léčebné péči.
V rámci těchto změn bylo důchodové
pojištění odděleno a upraveno na důchodové
zabezpečení. Zdravotní péče
přestala mít charakter plnění věcných
dávek nemocenského pojištění,
byly vytvořeny Ústavy národního zdraví
a soustava orgánů a zařízení
hygienicko-epidemiologické služby.
Správu nemocenského pojištění
převzalo ROH a vrcholným orgánem se stalo
ÚRO. Fungování jednoho z nejmodernějších
systémů nemocenského pojištění
v Evropě bylo tedy v padesátých letech násilně
přerušeno.
Nynější právní úprava
obsazená v zákoně č. 20/1966 Sb. vychází
ze zásady, že péči o zdraví poskytuje
stát všem občanům bezplatně.
Zdravotnické služby jsou službami poskytovanými
státními zdravotnickými zařízeními
financovanými ze státního rozpočtu.
Předkládaný návrh zásad o všeobecném
zdravotním pojištění má navázat
na nejlepší tradici původního systému
nemocenského pojištění před rokem
1948 a dobré zkušenosti s ním a současně
využít osvědčených zkušeností
pojišťovacích systémů okolních
vyspělých států.
Za dobu, kdy nemocenské pojištění ve
skutečnosti neexistovalo, bylo pod tímto pojmem
chápáno pouze vyplácení dávek
v nemoci. V uvedeném období byla léčebná
péče financována výhradně prostřednictvím
státního rozpočtu, bez přímé
souvislosti direktivně přidělených
finančních prostředků zdravotnickým
zařízením k objemu a kvalitě léčebné
péče.
Důsledkem tohoto systému financování
je současný stav našeho zdravotnictví.
Po teoretických úvahách o nutnosti obnovy
pojišťovacího systému pro financování
zdravotní péče a ovlivňování
účelné organizace poskytování
zdravotní péče, které začaly
již počátkem roku 1990, schválila vláda
České republiky Zásady nového systému
zdravotní péče. Schválené Zásady
obsahují princip financování zdravotnictví
prostřednictvím zákonného zdravotního
pojištění.
Název zdravotní pojištění byl
zvolen pro odlišení úhrady zdravotní
péče na rozdíl od pojmu nemocenské
pojištění, používaného pro
výplaty dávek v nemoci.
Nemocenské pojištění, t. j. dávky
v nemoci, jsou svěřeny do působnosti ministerstva
práce a sociálních věcí a jsou
součástí navrhovaného fondu sociálního
zabezpečení.
Naopak řešení problematiky zdravotního
pojištění uložila vláda České
republiky do působnosti ministerstva zdravotnictví
a po zavedení bude sloužit pro financování
zdravotní péče.
Aby nedošlo k prolínání kompetencí
výše uvedených ministerstev a s ohledem na
potřebu rychlého postupu prací na přípravě
zdravotního pojištění, bylo toto rozdělení
kompetencí respektováno. Od samého začátku
však úzká vazba a vzájemné ovlivňování
fondu nemocenského a fondu zdravotního pojištění
byly zcela zřejmé. Ve všech vyspělých
okolních státech je fond nemocenského a fond
zdravotního pojištění systémově
propojen a spravován jednou institucí. Toto spojení
vyplývá i z tradice československého
pojišťovacího systému, ve své době
nejmodernějšího v Evropě.
Studie srovnatelných pojišťovacích systémů,
pracovní setkání s odborníky WHO /Světová
zdravotnická organizace/ v Brně a v neposlední
řadě i konzultace s experty ze SRN, Belgie, Holandska
a dalších států názory o vhodnosti
propojení nemocenského a zdravotního pojištění
podpořily. Postupné propojení nemocenského
a zdravotního pojištění by bylo vhodné
pro vzájemnou návaznost používaných
ekonomických nástrojů při uplatňování
zdravotní politiky státu vzhledem k jednoznačné
podmíněnosti fungování obou fondů,
i snížení provozních výdajů
na fungování pojištění při
spojení do jedné instituce. V obou případech
se jedná o dávky krátkodobé, s téměř
identickým okruhem pojištěnců a způsob
placení pojistného státem za některé
skupiny osob navržených v případě
zdravotního pojištění i nemocenského
pojištění je stejný. Spojení
by bylo ve prospěch občanů, neboť platby
prostřednictvím jedné instituce by pro ně
byly přehledné. Spojení obou druhů
pojištění do jedné instituce by vyřešilo
i problémy vznikající při různém
posouzení délky pracovní neschopnosti ošetřujícím
a posudkovým lékařem.
Vláda České republiky uložila svým
usnesením č. 36 ze dne 13. 2. 1991 mj. ministru
zdravotnictví České republiky předložit
do 30. 6. 1991 příslušným ministrům
a Hospodářské radě vlády ČR
návrh na zřízení Všeobecné
zdravotní pojišťovny tak, aby zahájila
činnost k 1. 1. 1992. V souvislosti s tím byla přislíbena
změna daňového systému ke stejnému
termínu. Tento úkol byl dále rozšířen
usnesením vlády ČR č. 69 z 13. 3.
1991 o úkol zpracovat koncepci povinného zdravotního
pojištění, zdravotní pojišťovny
a vícezdrojového systému financování
zdravotnictví. Časový plán ekonomické
reformy v ČSFR stanovil termín zavedení nového
daňového systému k 1. 1. 1993. Při
projednávání možnosti zavedení
nového daňového systému pokud jde
o daň z příjmů od 1. 1. 1992, byl
na ministerstvu financí České republiky potvrzen
původně stanovený termín zavedení
této daně v rámci celkového daňového
systému, t. j. k 1. 1. 1993.
Z toho plyne, že v roce 1992 je jediným možným
zdrojem financování zdravotnictví státní
rozpočet. Prvotní rozdělení prostředků
bude vycházet z rozsahu služeb a činností
krytých dosud obvyklým rozpočtovým
způsobem.
Rozdělování finančních toků
z pojišťovny však již bude záviset
na objemu, a zatím jen zprostředkovaně i
na kvalitě léčebné péče
poskytnuté jednotlivými zdravotnickými zařízeními.
Sama existence zdravotního pojištění
nezvyšuje výdaje státního rozpočtu
ani v roce 1992, kdy je jím bezprostředně
financováno, tím méně pak v roce 1993
a dalších, kdy podstatnou část příjmů
pojišťovny tvoří vybrané pojistné.
Propočty možných celkových rozpočtových
prostředků na zdravotnictví v roce 1992 otevírají
široké pole úvahám, jaká bude
zdravotní péče. Odhad výdajů
na zdravotnictví v roce 1992 se pohybuje od 46 miliard
Kčs do 90 miliard (východiskem je hypotetické
15% pojistné z objemu vyplacených hrubých
mezd, přiřazené všem pojištěncům).
Čím blíže dolní hranici bude
skutečný rozpočet na zdravotnictví,
tím obtížnější bude i zpomalení
zhoršování zdravotní péče.
A naopak, pohyb k horní hranici bude znamenat její
zlepšování.
Nezbytnost navrhované právní úpravy
vyplývá z úkolu uloženého usnesením
vlády České republiky č. 36/1991.
Důvodem přijetí tohoto a na něj navazujících
usnesení byla nedostatečnost finančních
zdrojů pro krytí nákladů na provoz
zdravotnických zařízení již pro
rok 1991 a očekávané prohloubení tohoto
nedostatku v roce 1992. Všeobecné zdravotní
pojištění již ve své výdajové
části je prostředek, jak lépe využít
dostupné finanční prostředky a udržet
tak alespoň stávající úroveň
zdravotní péče a postupně docilovat
její zlepšení.
Rok 1992 se stane obdobím postupného zavádění
pojišťovacího systému.
Jedna z projednávaných připomínek
k předkládanému návrhu se týkala
otázky, zda má být zdravotní pojištění
řešeno na federální úrovni nebo
v rámci republik. Návrh systému zdravotního
pojištění vychází z řešení
v rámci České republiky. Rozhodujícím
důvodem je oddělení rozpočtových
prostředků na zdravotnictví na Českou
republiku a na Slovenskou republiku. Zřízení
zdravotní pojišťovny na federální
úrovni by vyžadovalo sjednocovací proces, pro
který nejsou vytvořeny podmínky.
Aby Všeobecná zdravotní pojišťovna
zahájila svou činnost od 1. 1. 1992, je zapotřebí
vytvořit v předstihu institucionální
a organizační předpoklady již v roce
1991.
Proto byla zřízena Správa všeobecného
zdravotního pojištění jako rozpočtová
organizace ministerstva zdravotnictví České
republiky k 1. 9. 1991. Správa všeobecného
zdravotního pojištění zanikne dnem účinnosti
zákona o Všeobecné zdravotní pojišťovně
k 1. 1. 1992. Financování Všeobecné
zdravotní pojišťovny od 1. 1. 1992 bude zabezpečeno
prostřednictvím ministerstva financí ČR,
neboť financování prostřednictvím
plateb pojistného lze provést až v návaznosti
na změnu daňového systému od 1. 1.
1993.
Pro první období provozu Správy všeobecného
zdravotního pojištění a poté
Všeobecné zdravotní pojišťovny bylo
navrženo zřídit Ústředí
+ 72 okresních poboček + pobočka Praha. Současně
však byla zvažována i varianta 35 poboček.
První varianta odpovídá v podstatě
územnímu uspořádání
České republiky a odpovídá požadavkům
okresních zastupitelstev na umístění
sídla poboček. Je navrhována v důsledku
jednoznačného požadavku okresů, ministerstva
zdravotnictví ČR, i názorů poslanců
České národní rady, přestože
reprezentuje určitý rozdíl ve finančním
zabezpečení (1.700 tisíc Kčs).
Zpracoval: | Doc. JUDr. Petr Tröster, CSc. |
náměstek ministra zdravotnictví České republiky |