Roli partnera nemůže ovšem hrát kdokoliv,
ale občan, řekl bych, Občan - s velkým
"O" - člověk vědomý si svých
práv i své odpovědnosti, člověk
v pravém a dobrém slova smyslu politický
a angažovaný. Demokracii nelze totiž ani darovat,
ani ji jen zaručit - je nutno si ji také zasloužit,
vydobýt a udržet. A kromě všech ústavních
a právních záruk demokratických práv,
které je třeba co nejdůsledněji uskutečnit,
je ještě jedna a snad nejdůležitější
záruka, a - ta, která tkví v občanech
samotných.
Avšak mezi občanem na straně jedné a
nositeli moci na straně druhé je značný
prostor, v němž se občanská společnost
nejvíce účastní na tvorbě politické
vůle ve státě. Vyplňují jej
jednak společenské organizace, politické
strany, jednak se v něm zde vlastně tvoří
to, co se nazývá veřejným míněním,
na jehož pohybech se významnou měrou podílí
tisk, rozhlas, televize a vůbec všechny masové
komunikační prostředky. A to je významná
- ba jedna z klíčových otázek demokracie,
kterou nelze při jakékoli úvaze o uspořádání
naší společnosti opomenout. V hledání
příslušných cest a metod může
právě Národní shromáždění
vykonat velmi mnoho.
Podaří-li se tyto spletité problémy
vyřešit, pak každá z těchto složek
- občané a jejich aktivita, společenské
a politické organizace a veřejné mínění
se všemi svými prostředky - může
sehrát velmi pozitivní roli partnera státní
moci, a to jak iniciativou, tak jako kontrolní mechanismus.
Avšak přesto je váha státní moci,
zejména má-li k dispozici v podstatě celý
ekonomický aparát, příliš velká
a sotvaco se jí může rovnat. Má-li se
naše zřízení vyvarovat dřívějších
deformací, bude třeba co nejvážněji
- jak to vyjadřuje i akční program KSČ
- zamyslet se nad celým vztahem státní moci
a hospodářské sféry; princip rozdělení
moci neplatí, myslím, jen pro osoby.
Dosavadní systém vycházel z toho, že
mocenské státní orgány nejen ovlivňovaly
a usměrňovaly, ale přímo řídily
jednotlivá odvětví národního
hospodářství a jednotlivé podniky.
Ocitaly se pak často v nezáviděníhodném
postavení: na jedné straně byly odpovědny
za to, že podřízené hospodářské
organizace budou plnit úkoly plánu a řídit
se kritériem zisku a ekonomického efektu, na druhé
straně měly vystupovat jako představitelé
vyšších společenských zájmů
a prosazovat v daném resortu politické a sociální
zájmy občanů-spotřebitelů.
Pokud zaměřovaly svou pozornost na první
úkol, neplnily druhý a naopak. Ve skutečnosti
však neplnily pořádně ani jeden. Neboť
jakmile počaly soustřeďovat svou pozornost
jenom na funkci podnikatelskou, nebo na funkci politickou, byly
vždycky kritizovány, buď za resortní ekonomismus,
nebo za abstraktivní ekonomismus, nebo za abstraktní
povšechné řízení svěřeného
odvětví.
Myslím, že státní orgány mají
prosazovat prvořadé politické a sociální
zájmy společnosti, kdežto hospodářské
organizace mají podnikat a uspokojovat ekonomické
potřeby občanů. Pokud se jejich úzce
podnikatelská a jednostranně ekonomická hlediska
dostanou do rozporu s politickými a sociálními
zájmy společnosti, musí stát zasahovat
do podnikatelské sféry, a to nikoli libovolně,
ale v souladu s přesně vymezenými pravomocemi,
v souladu se zákony, které zakotvují práva
a povinnosti orgánů státní moci i
orgánů podnikatelské sféry. Pouze
při takové dělbě politické
a hospodářské moci může nastat
žádoucí stav, v němž bude ekonomika,
využívající vlastních mechanismů
a forem řízení, zabezpečovat materiální
potřeby společnosti, kdežto orgány státní
moci a správy budou regulovat vývoj ekonomických
a sociálních zájmů obyvatelstva, chránit
je před jednostranností podnikatelských měřítek
a vyrovnávat tvrdostí hospodářské
soutěže promyšlenou sociální politikou.
Stát si samozřejmě ponechá ve svých
rukou nástroje, jejichž prostřednictvím
bude prosazovat státní hospodářskou
politiku. Nebude však nahrazovat specifické orgány
hospodářského řízení
a snímat z nich zodpovědnost za plynulý chod
jednotlivých odvětví a podniků.
Avšak i tehdy, jestliže dojde k naznačenému
řešení vztahů mezi státní
moci a hospodářskou sférou, zůstává
státní moc obrovskou silou a, jak zkušenosti
ukazují, je v zájmu socialistické demokracie,
aby v této moci došlo k určité dělbě,
jež bude předpokladem účinnější
vzájemné kontroly. Jednotlivé sféry
moci - vláda, Národní shromáždění,
jakož i nižší mocenské a správní
orgány - nemohou být ovšem chápány
jako pouhé nástroje, jako pověstné
páky a převody, ale měly by vytvářet
mezi sebou vztahy vzájemného partnerství,
součinností i pozitivní oponentury. Vztahy
přesně vymezené promyšlenými
právními předpisy.
Jednotlivé články této soustavy politické
a státní moci získají tak jasně
vymezený okruh kompetence, v jejímž rámci
mohou svobodně přijímat rozhodnutí
a přejímat za ně také plnou odpovědnost.
Tyto principy musí s příslušnými
obměnami platit na všech stupních našeho
státního zřízení zdola nahoru.
V této chvíli však, myslím, především
nahoře, neboť i ve státní sféře
by měla platit zlatá slova lednového pléna
ÚV KSČ "začít u sebe". Soudím,
že úprava věcí v centrálních,
nejvyšších státních orgánech
by měla být zvláště důkladně
promyšlena, neboť bude vzorem a příkladem
pro ostatní články.
Vláda republiky musí mít všechny možnosti,
aby mohla skutečně vládnout a svou vládní
politiku tvořit. Totéž platí i pro ostatní
orgány - tedy i pro nás, pro Národní
shromáždění. l ono musí mít
ty možnosti, které pro vykonávání
svých funkcí potřebuje, a to jak pro zákonodárství,
tak i pro politickou kontrolu výkonné moci. K tomu
má Národní shromáždění
svůj účinný nástroj, a to Ústřední
komisi lidové kontroly. Jen tehdy, naplní-li toto
shromáždění do všech důsledků
své ústavní a společenské poslání,
může splnit i onu funkci, jež mu v soustavě
vrcholných orgánů státní moci
náleží: Být jedním z center státní
moci s přesně vymezenou nezaměnitelnou funkcí.
Být i protiváhou a partnerem centrů ostatním.
To je nutná podmínka a předpoklad, aby náš
politický život mohl v budoucnosti fungovat normálně,
bez otřesů, stabilizovaně.
Vymezení a naplnění vztahů parlamentu
k ostatním vrcholným státním orgánům
je jednou stránkou společenských vazeb parlamentu.
Druhou, neméně významnou stránkou
je jeho vztah k politickým stranám a společenským
organizacím, které tvoří Národní
frontu. l zde se rýsuje celý komplex problémů,
které bude třeba řešit. Způsob
uplatňování vedoucí úlohy Komunistické
strany Československa na půdě parlamentu,
účast ostatních politických stran,
vztahy s řadou masových organizací i vztahy
k dalším složkám, jakými jsou např.
církve atd.
Jsem přesvědčen, že spolu s aktivitou
poslanců samotných, spolu s celým veřejným
míněním představují právě
tyto složky, sdružené v Národní
frontě, v níž nejvlivnější
skutečně vedoucí silou je komunistická
strana, celý soubor pojítek, jimiž se manifestuje
vůle lidu.
Národní shromáždění jako
přímé lidové zastupitelstvo musí
se stát fórem, na němž se budou v otevřené
diskusi řešit základní problémy
života této země, v němž se budou
otevřeně projevovat názory všech složek
naší společnosti. Fórum, které
je především kompetentní k tomu, aby
z této názorové konfrontace vytvořilo
a formulovalo onen společenský zájem, který
bude vyjadřovat linii státní politiky.
Proto se musí stát toto shromáždění
i vášnivou tribunou výměny názorů,
sítí a jakousi zkušebnou argumentů,
sídlem v pravdě státnické rozvahy
a orgánem obhajoby společenských a státních
zájmů.
Myslím, že právě Národní
shromáždění je institucí, kde
každá společenská a politická
složka ústy svých zákonných zástupců
má prosazovat své zájmy a své chápání
zájmů celospolečenských a že
právě v tomto střetávání
se mohou názory objektivizovat v duchu státní
politiky, která bude odpovídat přesvědčeni
většiny národa.
Je zcela nepochybné, že praktická státní
politika ve všech oblastech, ekonomických a sociálních,
kulturně politických, zahraničně politických,
musí být především dílem
vlády. Do její praktické kompetence musí
přejít i otázky bezpečnostní
a branné. Právě tak musí však
toto všechno být předmětem též
jednání Národního shromáždění
a věci jeho odpovědnosti. Národní
shromáždění musí si i zde získat
onu kompetenci, která mu právem náleží.
Zřízení branného a bezpečnostního
výboru je prvním krokem, za nímž by
měly následovat další, aby pravomoc
a odpovědnost parlamentu byla na tomto poli do všech
důsledků naplněna.
Vláda republiky - opakuji znovu - musí mít
dostatek pravomocí k rozvinutí své aktivity,
musí mít všechny možnosti, aby se zbavila
omezení a deformací, do nichž byly předchozí
vlády zatlačovány a naše shromáždění
ji přitom musí poskytnout příslušnou
pomoc a podporu.
Projednávání vládního prohlášení
příští týden bude pro nás
první příležitostí, abychom toto
předsevzetí uvedli v praktický život.
Národní shromáždění bude
ovšem - po mém soudu - muset důsledně
oddělovat svou rozhodující a kontrolní
pravomoc ve stěžejních otázkách
státní politiky od výkonné činnosti
vlády a jejích orgánů. Svou kontrolní
funkci by mělo Národní shromáždění
plnit vůči celému výkonnému
aparátu a především vůči
vládě a jejím jednotlivým členům
nekompromisně, avšak na základě věcných
rozborů, nikoliv improvizovanými zásahy do
jejich výkonné a koncepční pravomoci,
kterou nutno respektovat a chránit.
Ujišťuji vládu, že v Národním
shromáždění získá odpovědného
a vskutku velkorysého partnera. Chci však stejně
rozhodně ujistit naši veřejnost, že Národní
shromáždění a všichni jeho členové
budou velmi bedlivě sledovat a ochraňovat respektování
zásad demokratického rozhodování na
všech úsecích našeho společenského
života; že budou soustavně a důsledně
prověřovat, zda všechna závažná
rozhodnutí politická i hospodářská,
která významnou měrou ovlivňují
vývoj životních podmínek obyvatel, procházejí
důslednou oponenturou a zda ty názory, které
byly v názorovém střetnutí uznány
za správné, jsou skutečně v konečných
projektech a návrzích respektovány.
Splnění všech těchto úkolů
- a myslím, že je zcela nezbytné je splnit
- nebude mít jen velký aktuální význam.
Jsem přesvědčen, že zde má naše
Shromáždění velkou příležitost
začít nový směr parlamentní
práce, dát podnět k založení
nové koncepce našeho socialistického parlamentarismu.
Tento záměr bude klást na Národní
shromáždění a na jeho členy mimořádné
nároky, kterým nebude snadné dostát.
Hovoří-li se v této souvislosti o jisté
"rehabilitaci" Národního shromáždění
jako celku, znamená to také obrození poslanecké
funkce, úlohy a místa poslance v naší
společnosti vůbec.
Pro skutečné uplatnění této
funkce nebyly dosud příznivé předpoklady.
Poslancům chyběly k řádnému
výkonu tohoto vpravdě odpovědného
poslání namnoze elementární podmínky
- zvláště mám na mysli ty poslance,
kteří pracují přímo ve výrobě,
v továrnách a v zemědělství.
To se svým způsobem promítalo i do názoru
veřejnosti na funkci poslance NS, i v kritériích,
podle nichž byla práce poslanců posuzována.
Všichni cítíme nutnost tento stav změnit,
obnovit dobrý zvuk poslanecké funkce; poslanec je
především významným a vlivným
celostátním činitelem - nejen pouhým
přímluvcem a obhájcem potřeb toho
či onoho volebního obvodu.
l zde však platí princip "začít
u sebe". Praktická činnost parlamentu jako
celku i aktivita jednotlivých poslanců, jejich vlastní
iniciativa - to je cesta, kterou je třeba nastoupit.
Totéž platí o Národním shromáždění
vcelku a především o jeho plénu, jehož
úlohu a aktivitu je nutno pozvednout a zvýšit.
Nelze dopustit, aby úloha pléna, které je
jediným a svrchovaným nositelem pravomoci parlamentu,
byla jakkoli nahražována - ať už výbory
nebo předsednictvem Národního shromáždění.
Soudím, že kritika, vznášená zde
v tomto ohledu v minulých měsících,
byla oprávněná a že z ní musíme
vyvodit praktické důsledky.
Myslím, že i dosavadní - ne zcela dokonalý
jednací řád - k tomu všemu dává
dost možností, které by měly být
úplně a beze zbytku využity.
Dostát zákonodárné i kontrolní
povinnosti, kterou náš sbor před republikou
má a k níž se hlásí, vyžaduje
ovšem věcný přístup k řešení
všech otázek. To předpokládá
především kvalifikovanou oponenturu vůči
návrhům vlády, ministerstev atd. Prosím,
abyste mně dobře rozuměli: ne "kvalifikované"
odmítání každého návrhu,
ale kvalifikovanou oponenturu! Takovou, která může
vést i k odmítnutí i k souhlasu, i k zlepšení
navržených předloh. Ale ať tak či
onak, vždy na základě ne momentálního
názoru, dojmu, náhodné exkurze apod., ale
na základě důkladné znalosti, kvalifikované
expertizy.
To vše ovšem předpokládá odborné
kvality i zdravý úsudek poslanců a celého
našeho sboru jako celku, ale současně též
velké odborné zázemí, jež musí
mít parlament k dispozici. To znamená posílit
odborný aparát Národního shromáždění,
který musí být schopen zabezpečit
pro poslance Národního shromáždění
příslušné podklady a expertizy. To ale
také znamená - a na to bych kladl obzvláštní
důraz - že Národní shromáždění
musí být schopno soustředit kolem sebe nejlepší
síly naší vědecké fronty, schopné
odborníky z praxe i zdravý rozum prostých
lidí.
Chtěl bych ještě zdůraznit, že
náš obrodný proces vnáší
nový duch i do naší zahraniční
politiky. Budu se vždy z rozumu i citu hlásit k dlouholetým
tradicím přátelství a spojenectví
se Sovětským svazem i ostatními socialistickými
zeměmi, s nimiž jsou další politické
i ekonomické osudy naší země z naší
svobodné vůle úzce a osudově spojeny.
Tyto svazky budeme upevňovat a prohlubovat na základě
vzájemné úcty, svrchovanosti a rovnoprávnosti,
vzájemného respektování a internacionální
solidarity. S tím není v rozporu, že napříště
naše zahraniční politika musí využívat
aktivněji než doposud možnosti formulovat vlastní
stanovisko k základním otázkám světové
politiky, vycházející z reálného
poměru mezinárodních sil a z vědomí,
že jsme součástí revolučního
procesu ve světě. Musíme dbát, aby
naše zahraniční politika vyjadřovala
plně jak internacionální, tak i národní
zájmy Československa.
Všechno naše úsilí, naše snahy i
cíle mají smysl jen tehdy, podaří-li
se lidem 20. století řešit konflikty bez krve
a zbraní, podaří-li se prosadit a uchovat
mír.
Náš obrodný proces probíhá právě
v době, kdy zesiluje reálná naděje
na ukončeni války ve Vietnamu a kdy v řadě
zemí evropských i v USA se zvedá hnutí
lidových mas proti reakční politice svých
vlád. Lze si přát z hloubi srdce, aby oba
tyto boje za svobodu, za lidská práva a Šťastný
život ukončily úspěšně.
Vážené Národní shromáždění,
soudružky a soudruzi, úkoly, jež před
námi stojí, jsou náročné. Není
to obligátní fráze. Myslím, že
už pouhý výčet úkolů a
jeho porovnání s časem, kterým disponujeme,
to potvrzuje velice zřetelně. Jak všechno splníme,
to je otevřená otázka, na kterou musíme
dát odpověď všichni. Všichni musíme
dát k dispozici své schopnosti, všichni se
musíme mnohému učit a naučit.
Požadavky a návrhy doby, kterou prožíváme,
jsou úměrné velikosti této doby. Myslím,
že není frází, řeknu-li, že
jsme současníky a účastníky
přeměn vskutku historických, velké
a jedinečné příležitosti, jaká
se málokdy naskýtá.
Skutečnost, že v tomto roce prožívá
naše republika své velké výročí
- padesáti let od svého vzniku - význam a
váhu každého našeho činu jen podtrhuje.
Jsme spoluodpovědni za to, aby naše socialistická
Československá republika vykročila do dalšího
svého padesátiletí opravdu důstojně.
Jsme spoluzodpovědni za to, abychom k této velké
historii připojili činy, jež by jí byly
hodny. Jsme za to spoluzodpovědni před sebou samými,
před veškerým naším lidem, před
socialistickým hnutím, před celým
pokrokovým světem. Konejme podle toho! (Potlesk.)
Soudružky a soudruzi poslanci, navrhuji dvacetiminutovou
přestávku.
Předseda NS s. Smrkovský (zvoní
): Vážené soudružky a soudruzi! Budeme
pokračovat v projednávání druhého
bodu pořadu. Prosím posl. Kriegla, aby nás
informoval o dalších rezignacích.
Posl. dr. Kriegel: Vážené Národní
shromáždění, soudružky a soudruzi
poslanci, připadl mi úkol, abych jménem ústředního
výboru Národní fronty předložil
Národnímu shromáždění
návrh na doplnění předsednictva NS
a na volbu nových místopředsedů, předsedů
výborů a členů předsednictva
NS.
V současné době se vzdává svých
funkcí několik členů předsednictva
NS v souvislosti s tím, že byli pověřeni
novými politickými nebo státními úkoly
nebo z jiných důvodů.
Předsednictvo Národního shromáždění
mne pověřilo, abych informoval dnešní
schůzi Národního shromáždění
o rezignacích a žádostech o uvolnění,
které byly předloženy orgánům
Národního shromáždění.