Přes to jsme si vědomi, že osnova na různých
místech nešetří ústavní
listiny, ale neřekl bych to tak stroze, že by ji výslovně
porušovala. Na některých místech se
poněkud dotýká ústavní listiny,
ale to není vina autorů této ústavní
listiny, to je tak poněkud praxe Národního
shromáždění po řadu let.
Jestliže kol. Remeš jednou prohlásil,
že je třeba varovati resorty před tím,
aby nepřekročovaly rozpočty bez zákonného
podkladu, je třeba také současně říci,
že je třeba varovati vládu i Národní
shromáždění, i nás, abychom se
nedopouštěli i nadále ve svém zákonodárstvíví
onoho stálého, někdy poněkud citelnějšího,
někdy méně citelného porušování
ústavy. Naše zákonodárství si
zvyklo na poněkud extensivní výklad ústavní
listiny a je třeba v tomto postupu je poněkud zadržeti
a dbáti přísnějšího výkladu
ústavní listiny, nechceme-li sami ústavní
listinu v tomto směru desauovati.
Nebylo možno veškeré nedostatky po této
stránce odstraniti už vzhledem k různým
rozporům v názorech, vzhledem k různým
rozporům i právních učenců
v tomto směru, kde zejména delegace zákonodárné
moci na správní úřady, na výkonnou
moc, je otázkou sporu. Jestliže ústavně-právní
výbor měl za zjištěno, že zejména
ona část osnovy, kde se mluví o stavu branné
pohotovosti, chce vyhověti všem požadavkům
armády, tedy ústavně-právní
výbor se tímto úsekem tak příliš
podrobně nezabýval, maje za to, že je třeba
armádě všecky prostředky dáti,
aby zdolala úkoly, které jsou vytyčeny v
§u 1 této osnovy.
Ústavně-právním výborem i branným
výborem byla přijata resoluce, která zamezuje
přespřílišné válečné
zisky, přijato ustanovení, podle něhož
se přísně a důrazně trestá
úředník pro určitý zločin
spáchaný právě za stavu branné
pohotovosti. Ústavně-právní výbor
má za to, a osnova s tím souhlasí, aby právě
v případě války, branné pohotovosti,
úředník tohoto státu měl zvýšenou
pozornost, pečlivost, zvýšenou opatrnost a
zejména poctivost. Kdož jsou ve vojenské uniformě,
mají-na to právo, aby ti, kdo řídí
doma správní aparát, konali své povinnosti
svědomitě a tak čestně, jako ji koná
ten, který obětuje svůj život a svou
krev.
Je to ominosní § 139 osnovy, který byl
předmětem diskuse novinářské.
A také právem. Je to paragraf, který je fondem
ohromné důvěry, kterou do osnovy zákonodárce
vkládá, zejména po dobu mimo brannou pohotovost,
po dobu, která není válečnou dobou,
po dobu, kdy je možno subjektivně konstruovati určité
nebezpečí, ať již proti ústavní
formě státu, nebo proti klidu a pořádku,
kdy je tedy možno veškeré ustanovení této
osnovy aplikovati na mírové poměry. Tento
paragraf umožňuje, aby všech ustanovení
této osnovy bylo použito již v době mírové.
(Předsednictví převzal místopředseda
dr Markovič.)
Posl. dr Dolanský ve své dopolední
řeči kritisoval zejména tuto tendenci zákona,
kritisoval tento skutečný objektivní stav
této osnovy a nebylo by lze říci, že
by kritisoval neprávem, kdybychom se s ním nerozcházeli
v tom, proč my tento paragraf tam vkládáme.
Proč my tuto plnou moc orgánům, ať ministerstvu
vnitra, ministerstvu nár. obrany, ať celé vládě
i s podpisem presidenta dáváme? Proto, poněvadž
jsme si vědomi, že může nastati stav a
mohou býti okamžiky, kdy stát bude tohoto opatření
nezbytně potřebovati. Mohou nastati okamžiky,
kdy nastane obdoba válečných poměrů.
Pak je toho třeba, jestli by nestačily dosavadní
dnešní prostředky, ať už je to zákon
z r. 1922 a 1930, jestli by s těmito instrumenty nemohla
vláda vystačiti. Dali jsme se přesvědčiti
zejména událostmi zahraničními, které
mohou míti nesmírný vliv na domácí
poměry, a připustili jsme v osnově paragraf,
který, jak již jsem pravil, znamená v době
mírové těžký zásah do
osobních svobod, neboť je možno vojenské
soudnictví zaříditi i ve věcech občanských,
je možno, aby starostové požadovali osobní
úkony, je možno zbaviti obce a města normální
správy a dosaditi správu vojenskou. To všechno
by bylo přijatelné, ale jen tehdy, když skutečně
nastane stav, kde existence státu může býti
ohrožena nepokoji nebo nepořádkem na určitém
teritoriu. Co je tím řečeno? Tím je
jasně řečeno, že když je možno
použíti tohoto zákona na mírovou dobu,
když bude povoláno úřednictvo, aby bylo
pověřeno výkonem zákona, aby byla
administrativa v tomto směru prováděna podle
intencí zákona, že potom na úřednictvo
klademe požadavky nadmíru vysoké. To znamená,
že se od úřednictva žádá
stoprocentní kvalita, stoprocentní svědomitost
a stoprocentní pečlivost. Proto je zde třeba
výběru, a poněvadž se klade velká
váha na pravomoc a kompetenci okresních úřadů
resp. na přednostu okresního úřadu,
okresního hejtmana, je třeba, aby zejména
výběr okresních hejtmanů byl co nejpečlivější,
aby to byl výběr lidí nejlepších.
Myslím, že dr Dolanský zbytečně
zde má obavy - a my jsme také tyto obavy mohli mít,
ale nemůžeme je mít - že by tohoto zákona
kdykoliv a kýmkoliv mohlo býti zneužito. Myslím,
že jen šílenec by si mohl troufati, aby ustanovení
zákona, určeného pro doby nejobtížnějších
nepokojů a vážných otřesů,
chtěl použíti v dobách mírových,
jen pro politické choutky anebo jen pro stranické
účely. Myslím, že předem, a priori,
můžeme tuto domněnku vyloučiti. (Posl.
dr Jar. Dolanský: Což 18. prosinec?) Myslím,
že to nebyla doba neklidu, to byla jistě doba, kdy
posl. sněmovna a senát Národního shromáždění
svobodnou volbou volili za presidenta muže, kterého
považovali za kvalifikovaného, aby tuto funkci vykonával.
Největší pochyby o této osnově
vedle §u 39 vyvolaly jistě §§ 19 a 20. Tam
šlo o to, aby se stát zbavil některých
elementů. O tom nemůže býti sporu, že
stát má právo zbaviti se kdekoliv a kdykoliv
všech živlů, které považuje za nespolehlivé
pro stát. Teď jde jen o to, aby výběr
osob byl spravedlivý, aby byl doprovázen tolika
znaky, aby libovůli jednotlivých orgánů
byla učiněna přítrž. My jsme
podali řadu opravných návrhů a měli
jsme na mysli - vzhledem k tomu, že je mnoho necháno
na dobré vůli okresního hejtmana a že
se mu ukládá příliš mnoho a že
se kladou příliš vysoké požadavky
na jeho kvalifikaci - aby nález okresního hejtmana
byl podepřen určitým kolektivem, sborem utvořeným
z občanstva. Tento návrh, snad z prestižních
důvodů, snad z jiných, nemohl býti
prosazen. V odvolacích senátech je třeba
zaručiti všestrannou objektivitu a proto jsme kladli
velikou váhu na to, aby řízení bylo
dokonalé a aby obviněný byl vyslechnut a
aby senát byl doplněn zástupcem ministerstva
soc. péče a zástupcem resortu, jehož
jest obviněný zaměstnancem.
Oč dále šlo? Šlo o to, aby v zákoně,
v důvodech a v textu, ale především
v textu, se přineslo tolik negativních a positivních
znaků, aby ten, kdo zákon bude provádět,
nebyl iritován, aby měl určité směrnice
a určitou linii. A jestliže sledujete osnovu, naleznete,
že jednak po stránce positivní je výslovně
řečeno, že rasa, náboženství
a národnost nesmějí rozhodovati, nýbrž
jen zřetele, které v důvodové zprávě
a v textu jsou uvedeny, jako odsouzení pro určité
trestní delikty podle zákona na ochranu republiky,
příslušnost i post festum k politické
straně, která byla rozpuštěna, a když
dotyčný byl funkcionářem, jak již
kol. Jaksch v německém svém projevu
tyto věci rozváděl a proto je nechci opakovati.
Zdá se, že tato část osnovy byla vítaným
předmětem pro diskusi různých diferencí,
zejména u těch, kdož se postavili kladně
k této osnově zákona a těch, kdož
se stavěli zásadně z určitých
snad důvodů proti ní. Nezabývám
se ani prohlášením p. kol. Szüllöho,
zdá se mně, že mu kosti ani jednoho Maďara
nestojí za to, aby se o obranu tohoto státu staral.
Myslím však, že projev kol. Jaksche a
všechno to, co se mluví na schůzích
a projevy řečníků, ať českých
nebo německých, zde nás nutí k úvaze,
je-li tu příležitost při zákonu
na obranu státu, abychom se postavili k tomuto problému
kladně.
Jde o českoněmecký problém, jde o
to, abychom si uvědomili, zdali ten problém zde
je. A je nutno říci, že takový problém
zde skutečně je. Myslím, že tento problém
nelze odkázati a odčiniti nějakým
poukazem na smlouvy, které tu jsou, na smlouvy mírové,
na menšinová práva národnostní
atd. Tento problém nevyřešíme tím,
když povýšeným gestem, určitým
prázdným slovem problém odsuneme a nebudeme
se jím vážně zabývat. I s hlediska
brannosti státu je třeba, abychom se vzhledem ke
třem milionům Němců tímto problémem
velmi vážně zabývali. Nemůže
nám býti lhostejno, jak vypadá poměr
velké části těchto 3 milionů
Němců k tomuto státu a k československému
národu vůbec. (Správně!) Je
to problém velmi významný po stránce
národnostní, hospodářské, sociální
a po stránce jazykové.
Jestliže zde zástupci sudetskoněmecké
strany tento problém rozvířili, myslím,
že mohu se vrátiti k projevu kol. Sandnera,
který je ve dvojích směrech zajímavý.
A držím se především onoho směru,
kde kol. Sandner ve svém projevu svůj poměr
k brannosti státu vyjadřuje zaklausulováním
a doprovází různými "kdy",
"kdyby" a činí si určité
výhrady.
V úvodu své řeči jsem již poznamenal,
že jsme přijali resoluci, ve které jsme výslovně
řekli, že ve válce se nesmí tolik vydělávat
a že na obraně státu se vydělávat
nemůže. Řekli jsme tedy jasně své
hledisko ohledně válečných zisků.
Kol. Sandner dovolí, abychom to opakovali ohledně
politických a stranických zisků. A kol. Sandnerovi,
pokud mluvil za ty ostatní, je třeba jasně
říci, že obranu státu si na nikom a
nikdy vykupovat nebudeme. Je samozřejmou věcí
všech národů tohoto státu a nemůžeme
připustiti - zabraňovati a zakazovati vám
to nemůžeme, ale důsledky toho nemůžeme
také připustiti - aby vaše stanovisko k brannosti
státu bylo doprovázeno výhradami a aby bylo
žádáno, aby tyto výhrady námi
také byly plněny.
Myslím, že projev kol. Sandnera nebyl šťastným
doprovodem k diskusi o brannosti státu a nebyl také
dobrým a vážným příspěvkem
k poměru vás k nám vůbec. Projev kol.
Sandnera, takto zaklausulovaný a typisovaný
oním stálým opakováním stížností
zde již tolikráte slyšených, nebyl vážným
příspěvkem ke skutečné a vážné
diskusi o českoněmeckém problému,
zejména u těch, kdož na české
straně - odchylně od jiných - se na řešení
tohoto problému dívají velmi reálně,
střízlivě a chtějí míti
odvahu tento problém řešiti ne pro krásné
oči vaše, ne pro krásné oči kterékoliv
politické strany, nýbrž pro krásné
oči jedině státu a celé Československé
republiky.
Myslím, že s toho hlediska také nemůžeme
dobře přijímat všechny projevy, ať
již zleva nebo zprava, které se tohoto problému
dotýkají tak poněkud citově, s určitým
pathosem a poněkud s povýšeným gestem,
poněvadž tyto projevy nemohou sloužiti státu
a jeho zájmům. Tento problém je příliš
hluboký a vážný, než aby nebyl
řešen také vážně a reálně,
jaký význam má pro celou Československou
republiku soužití Čechů s Němci.
Slyšeli jsme, že byly pronášeny různé
stesky. A vážená sněmovno, je třeba
přece jenom se zamyslit nad tím, co se o těchto
věcech mluví, ať už mluví kol.
Jaksch nebo kol. Schütz, ať pánové
ze sudetskoněmecké strany. Třeba se zamýšlet
a zkoumat, zdali na těchto stížnostech něco
je, a jestliže je, nutno jíti tomu na kloub. Především
bych chtěl při tomto zkoumání říci
na adresu kol. Sandnera a pánů ze sudetskoněmecké
strany: Pánové, vy nám nebudete poroučet
a přikazovat, chceme-li mluvit s německým
národem, že tak musíme činit právě
prostřednictvím kol. Sandnera nebo přes
vás. Je naší věcí, s kým
my na straně německého národa chceme
mluvit. Jsem pro. to, abychom mluvili se všemi, ať s
kol. Jakschem nebo Schützem a se všemi,
kteří se domnívají mluvit buďto
za celý německý národ nebo za jeho
část.
Myslím, že je třeba, vracím se k tomu,
zkoumat. A tu, vážená sněmovno, nepřejdeme
fakt, že ty stížnosti nemohou vyvěrat
jen z jakési politické licitace. Přiznávám,
že ty projevy jsou také velmi často úmyslně,
z taktických důvodů, přeháněny,
jsou velmi často předmětem licitace ze stranických
důvodů, ale konec konců se to ozývá
se všech stran. Jediný pohled na německé
oblasti v tomto státě, vědomí, že
tam 3 mil. lidí je ve varu, že je tam pohyb, neklid,
nutí nás přemýšleti, zdali není
pravda, že v těchto přeindustrialisovaných
oblastech ona soutěž o práci, o výdělek,
chleba, zaměstnání jest urputnější
než jinde. Jsou to často věci, které
nemají jiného podkladu, než boj o lepší
a větší skývu chleba. Tento fakt nemůžeme
odčiniti, je zde, a je třeba si ujasniti, že
není možné čekat, až ty otázky
se vyrovnají automaticky samy sebou, až industrialisace
sama sebou se oslabí, vyrovná s počtem obyvatelstva,
poněvadž prozatím je tu opravdu nedostatek.
Sta a sta absolventů škol, sta a tisíce dělníků
žádají o práci. Prohřešuje
se na zájmech státu a národa, kdo je pro
laciný úspěch vytlačení jednoho
německého dělníka z práce,
nepřijetí jednoho německého absolventa
školy. Sám president Masaryk ve svých
črtách o demokracii povídá, že
Němci na místa nárok mají. Pro vytlačení
jednoho tohoto uchazeče o místo jen z důvodu
soutěže nacinální způsobí,
že ten příliš laciný úspěch
konec konců zaplatí 15 mil. lidí v tomto
státě. To je úspěch jednoho dne, přechodné
doby, ale škoda státu je to trvalá. S tím
faktem nutno počítati.
Slavná sněmovno, osobuji si právo o těchto
věcech mluvit, znám českou i německou
duši. Třeba o těch věcech mluvit otevřeně.
Nějakou národnostní asimilaci v tomto státě,
i kdyby přinesla ovoce několika procent, i kdyby
přinesla určitý úspěch pro
příští statistické sčítání
lidu atd., my nechceme, my ji odmítáme. Ale i kdyby
tu byla, to procento by za to nestálo, aby celá
republika byla předmětem jejich stížností,
aby stále musela naslouchati a aby celý stát
v určitém úseku byl v neklidu, zejména
v dobách, které vyžadují soustředěnosti
všech sil v tomto státě. Když posloucháme
stížnosti kol. Jaksche, aktivistického
poslance, kol. Schütze a ostatních, přece
si při tom musíme uvědomiti: Probůh,
tito lidé přece nemají žádného
důvodu, aby nás úmyslně chtěli
klamati, na jejich stížnostech přece něco
musí býti. A jestliže kol. dr Peters
při diskusi na nějaké anketě doslova
potvrzuje celý rozsah vývodů kol. Jaksche,
je třeba se ptáti, kam jsme to ty aktivistické
strany zatlačili, kam jsme to vlastně dospěli,
když konec konců slyšíme jeden hlas a
slyšíme stejné toniny ať z řad
aktivistických či ze strany sudetskoněmecké,
kde můžeme předpokládati, že jsou
tu také taktické cíle, taktické plány,
a řekl bych, určité agitační
tendence.
Pan kol. Sandner si trpce stěžoval ve svých
vývodech a pateticky volal do sálu, že 2 roky
už podává ruku československému
národu a že 2 roky už tato jeho ruka není
přijímána, a při tom kol. Sandner
nedomyslil věc a není mu nápadné,
proč tato ruka je odmítána. Kol. Sandner
tu citoval Žižku a Chelčického, ale přes
to si troufám tvrditi, že duchu českých
dějin nerozumí. Můžeme míti odvahu
říci, že každý státní
úředník v oblasti, kde bydlí občané
většinou německé národnosti,
je povinen znáti německý jazyk, a nebude
žádným neštěstím v tomto
státě, když všech 15 milionů obyvatelů
v tomto státě bude ovládati oba jazyky opravdu
důkladně a bezvadně. Pak si navzájem
budou zajisté rozuměti, pak bude
Čech rozuměti Němci a Němec Čechovi.
Z vlastní prakse vím, že mnoho animosity, mnoho
vzájemné antipatie spočívá
jen v té jakési přímo fysické
bolesti, že jeden nerozumí jazyku druhého.
Když si dva lidé rozumějí a mluvící
spolu česky anebo mluví spolu německy, již
mnoho hrotů je tím setřeno, již mnoho
ostří je tím zmírněno, poněvadž
lidé, jak se lidově říká, si
lépe rozumějí.
Ale kol. Sandner nepochopil, že je tu něco,
co brání československému národu
a skoro všem stranám v tomto státě tak
klidně přijmouti ruku, kterou kol. Sandner
nabízí. Kol. Sandner nechápe, že
my prostě instinktivně cítíme, že
za touto rukou není slovo, a slovo, které doprovází
tuto ruku, že není to slovo, které slyšeti
chceme. My máme pocit - a to budí onu nedůvěru
a šíří tu nedůvěru - že
je tu něco tajemného, zamlčeného,
na co bychom rádi odpověděli, kdyby to bylo
jasněji řečeno.
Vy, pánové, jste mluvili o tom - Henlein na Mikulovsku,
Sandner zde a jiní jinde že nemůžete
přece tomuto státu dáti na projevech více,
než jste mu dali, že více než postaviti
se na půdu státu a více než plniti všechny
povinnosti k tomuto státu mu dáti nemůžete.
A Henlein na Mikulovsku to říká naprosto
jasně a lze to podepsati. A přece, pánové,
je tu něco, co nám brání, abychom
tuhle dikci tak přijali, abychom nabízenou ruku
také uvítali. A co je to? Pánové,
je třeba říci zejména těm,
kdož nevnikli do německé duše - že
my v československém národě se nemůžeme
spřáteliti s onou novou přetvořenou
německou duší, kterou vy nám presentujete.
Vytýkáte nám, že nechceme znáti
civilisaci Třetí říše, vytýkáte
nám, že nechceme rozuměti vašim novým
pojmům a terminologii "zeitgemässes Gestalten".
Dobře vím a dobře víme, nač
narážíte. Pánové, pro to nebudeme
míti pochopení nikdy. My, demokratický národ,
nebudeme nikdy chápati vaši novou orientaci. Nemůžete
chtíti na nás, abychom se přizpůsobili
vám, abychom my, tisíc let sloužící
demokracii a demokratickým zásadám, najednou
přijali vaši orientaci. Pokud se tato orientace točí
kolem sblížení kulturního a kulturní
pospolitosti s německým národem, nikdo vám
ji zazlívati a vytýkati nemůže. Žijte
si podle svého způsobu, ale chcete-li v politickém
životě hledati kontakt, hledati dorozumění
českého a německého národa,
pak, pánové, také musíte přijmouti
formy našeho politického života (Potlesk.),
ale nejenom podle slov, nýbrž i podle skutků.
A pánové, nás děsí a irituje
ne to, co říkáte. Děkujeme za projevy
loyálního modlářství, my žádné
modlářství nepotřebujeme (Potlesk.),
ačkoliv každý projev loyality je jistě
státu dobrý a nutný. Ale my, pánové,
od vás chceme jasné, mužné a otevřené
slovo. Promiňte, nevolám policii na politické
strany a na vás. Já volám na vás a
na poměr mezi Čechy a Němci národohospodáře,
státníka, politika a sociologa, volám prostě
lidi, kteří mají rozuměti tomu, co
nás dělí, aby našli to, co nás
může pojit.
Vážení pánové, vy jste nás
učili po řadu let vážiti si německé
povahy. Žil jsem v kulturním prostředí
německém a vážil jsem si německé
kultury a povahy. Proč? Vážil jsem si německé
otevřenosti, vážil jsem si německé
jasnosti. Takový Mommsen se svou brutální
vědou mne mohl ohromiti a děsiti, ale mohl mně
také imponovati: Co si myslel, to také řekl.
A když jsem za svého studia na německých
školách poznal i studenty ve vašich buršáckých
spolcích, znal jsem jejich mentalitu a celé prostředí;
takový Oskar Teufel dovedl říci Čechům,
co od nich žádá. A i kdybychom se ho báli,
jeho otevřenost jsme uznávali.
Pánové, něco se změnilo v tomto směru,
vaše duše se přeorientovala. Ztratili jste tuto
otevřenost, ztratili jste onu, řekl bych, přímočarost,
kterou musíme žádati v poměru a ve styku
obou národů mezi sebou. (Posl. Stivín:
"Tarnen!") Ano, před několika dny
přišli jste se slovem "Tarna ung". To slovo
znala snad jenom němčina dříve ve
středověku za Siegfrieda a Kriemhildy, a teď
se to najednou stalo novou politickou terminologií. Vážení,
my toho slova používati nemůžeme, tuto
terminologii znáti nechceme. Prosím, před
několika dny učinil projev Watson, anglický
spisovatel. Vy jej přece nebudete podezřívati
z nějakých přemrštěných
sympatií k nám a z přemrštěných
antipatií k vám, jeho předválečná
kritická činnost, jeho postavení vůči
poměrům jugoslávským, jeho cesty po
Slovensku a jeho postavení i k slovanské otázce
jistě mu dávají legitimaci, aby mu bylo věřeno
a aby jeho slova byla vzata vážně. Není
vám nápadná ona shoda jeho projevu s tím,
co já zde říkám, není vám
nápadné, že také on vám to vytýká?
Nikdo vám nebude zakazovati a brániti v tom, že
pro kterékoliv hnutí v Třetí říši
máte tak jemné pochopení a porozumění,
že cokoliv se šustne v Německu, budí váš
živý zájem; nesmí vám to nikdo
zazlívati, je to vaše právo, a mezník
na hranicích nemůže brániti, abyste
hledali i nadále kulturní pospolitost s velkým
německým národem. Ale, vážení
pánové ze sudetskoněmecké strany,
musí nám býti nápadné, že
řadu problémů Československé
republiky chápati nechcete. Ve vašem tisku a projevech
na této tribuně, ať je to ten nebo onen, jste
nenašli ani jednoho vřelého slova pro zahraniční
problém Československa, které nechce bojovati
na výboj, které se chce jen brániti a udržeti
se v těch mezích, kde je, které hledá
kolektivní bezpečnost, které žádá
na celém světě, aby mu dal pokoj, poněvadž
ono dá pokoj zase jemu, které žádá,
aby sousedé ho neobtěžovali. To je problém,
který vám, vážení pánové,
dává veliké dějinné poslání.
My jsme také možná propásli psychologický
okamžik v našem politickém vnitřním
životě, pokud se týče poměru
Němců a Čechů. Vidíme, že
kdyby se bylo mluvilo s Výmarem, nemuselo se tak mluviti
dnes s Berlínem. A kdybychom byli v dřívějších
letech našli vřelejší poměr a odvahu
k řešení česko-německého
problému, možná že bychom dnes na tyto
potíže nenaráželi. Ovšem, není
naší vinou, že do řešení tohoto
problému se vsunul element - možná velmi slušných
lidí, ale, prosím, strany, jejíž cíle
a barvu smutečně neznáme a nemůžeme
ji znáti podle toho, co říkáte a co
nechci znovu opakovati.