Z tohoto hlediska vycházeje, úst. výbor škrtl
první větu původní osnovy vládou
předložené, která zněla: "President
republiky je představitelem moci vládní a
výkonné, kterou s výjimkami níže
stanovenými provádí odpovědnou vládou
a úřady jí podřízenými."
Připomínajíc čl. 2. rak. zákl.
zák. č. 145 mohla býti původem pro
nesprávný výklad ústavy. [Ústava
Spojených Států z r. 1787 praví sice
také "The executive power shall be vested in a President",
avšak tu předcházely "Články
o konfederaci" z r. 1778, kterými souvislost s ústavou
anglickou nadobro byla přervána. Podle čl.
3. franc. ústavy z r. 1875 president republiky pouze dozírá
a zabezpečuje provádění zákonů
(il en surveille et en assure l'exécution).] Ustavní
výbor následoval tudíž ústavu
francouzskou a vypočítává taxativně
v § 64. práva presidentova daná pod záruky
ústavní listiny. Zúžení pravomoci
presidentovy mohlo by se tedy státi jen ústavním
zákonem, rozšíření je však
možné, pokud jiná ustanovení ústavní
listiny tomu neodporují, zákonem obyčejným,
neboť poslední věta § 64. možnost
takového rozšíření přímo
předvídá.
Odst. 1. § 64. převzat je téměř
doslovně ze zákona ze dne 23. května 1918,
č. 271. Změna provedena jen potud, že místo
bezbarvého a nevhodného výrazu "(smlouvy)
týkající se státního území",
zvolen výraz "smlouvy, jimiž se mění
státní území". Jinak opírá
se o čl. 8. franc. zák. z 16.-18. července
1875, ale zostřuje spolu působnost Nár. shromáždění
vzhledem na zkušenosti z Rakouska.
Odst. 2. = odst. c) zák. č. 271.
V prozatímní ústavě č. 73 (odst.
c) byla podle vzoru čl. 3. ústavy franc. řeč
jen o přijímání vyslanců.
Rozumí se samo sebou, že k platnému pověření
vyslance stejně jako k jeho jmenování je
potřebí spolupodpisu ministra zahraničních
věcí (§ 68). V ústavě americké
je jmenování (nomination) a pověření
(appointment) dokonce vázáno na souhlas senátu
(čl. II., odst. 2.).
Odst. 4. Právo presidentovo svolávat, odročovat
a rozpouštět Nár. shrom. je ostře vymezeno
a obmezeno v §§ 28., 30. a 31. úst. list, aby
práva zákonodárného sboru nemohla
býti zkracována.
Odst. 5. Zákon z 23. května 1919. č. 271,
v § 10 e) přiznával presidentovi přímo
právo veta, jehož pouhou suspensivnost arci vyznačoval
§ 11. (nyní čl. 48.) Ustavní listina
právem nemluví o vetu, které připomíná
monarchii, kde vlastním zákonodárcem je panovník
a sbor zákonodárný spíše sborem
poradním. Odtud na př. úvodní formule
zákonů anglických:"by and witho the
advice and consent". Tezner (Der Kaiser str. 5.) praví:
"Sein Wille (totiž císaře) macht dasjenige,
was zunächst nur de Form einer staatlichen Anordnung hat,
zur staatlichen Anordnung selbst... Reichsrat und Landtage sind
weder Allein noch auch Mitgesetzgeber." Za to úst.
listina žádá stejně jako § 11.,
zák. č. 271, aby president, vrací-li zákon
Nár. shrom., přičinil své připomínky,
což prozat. úst. opominula. Tento požadavek shoduje
se jak s úst franc. (čl. 7. "message motivě")
tak i s úst. Spojených státu (čl.
I., odst. 7. "with his objections").
Akt s připomínkami, kterým president vrací
zákon, je aktem vládní (§ 81 lit. a)
a musí tedy býti kontrasignován.
Odst. 7.) Presidentovi přísluší pouze
stanoviti počet ministrů a přikazovat jim
obor jejich působnosti (§ 72.), nemá však
práva zřizovat nová ministerstva, jejichž
počet stanoven je zákonem ze dne 2. listopadu 1918,
č. 2. Také působnosti jednotlivých
ministerstev nemůže měniti (§ 85. úst.
list.). Ústavní výbor měl v přední
řadě na mysli možnost pověření
některého ministra správou více ministerstev,
ale neuzavíral se ani názoru, že by někdy
bylo třeba jmenovati ministra pověřeného
zvláštními úkoly, jemuž by arci
moc rozhodovací nebo nařizovací nepříslušela.
Rozumí se, že president svého práva,
rozmnožiti počet ministrů, může
užíti jen tenkráte, převezme-li za to
vláda odpovědnost před Nár. shromážděním.
Odst. 8. President jmenuje veškeré vysokoškolské
profesory. To je důsledkem zákona ze dne 13. února
1919, č. 78. kterým zařaďování
jejich do hodnostních tříd státních
úředníků bylo zrušeno, a zákona
z téhož dne č. 79, kterým právo
jmenovati je presidentu bylo přiznáno.
Soudce a státní úředníky jmenuje
počínajíc VI. hodnostní třídou.
Tak ustanovovala už prozatímní ústava
(§ 10 e) i novela k ní (odst. f).
Rozlišování mezi soudci a státními
úředníky narazilo při poradách
o ústavní listině na odpor a bylo původně
zamítnuto. Teprve ve schůzí dne 14. února
1920 bylo původní znění obnoveno.
Členové úst. výboru, kteří
od začátku toto rozlišování hájili
- zpravodaj patří k nim - dokonce nezamýšleli
soudce tím nadřaďovati státním
úředníkům ostatním, ale vycházeli
z názoru, že soudcové zaujímají
ve státě postavení zvláštní,
protože se odchylují od ostatních úředníků
neodvislostí, jím v ústavní listině
zaručenou, kterou dlužno ještě dále
vybudovati (§ 97.).
Presidentu přísluší právo jmenovati
všechny důstojníky. Podle prozat. ústavy
i novely jmenoval i důstojníky teprve od VI. hodnostní
třídy, a tak bylo i v úst. výboru
původně usneseno. Teprve ve schůzi dne 14.
února 1920 by a přijata přes odpor zpravodajův
nynější formulace většinou hlasů.
Na námitku zpravodajovu, že by tím zase zaváděno
bylo vyvyšování důstojnického
stavu, které tak odporně působilo v Rakousku,
odpověděno bylo, že toho úmyslu není,
nýbrž že se jeví nutnost odkliditi nešvár,
aby důstojníci nebyli překotně povyšování
hned o několik stupňů, jak se opětně
stalo.
Jen s tímto odůvodněním jeví
se tato odchylka od původního znění
snesitelnou. Odst. 10.) Úst. list.rozšiřuje
proti prozat.ústavě vrchní velitelství
na veškerou brannou moc (viz § 10. odst. b) proz. úst.;
§ 10 b) zák. č. 271).
Pojem vrchního velitelství dlužno vykládati
v duchu ústavy, t. j. jen jako právo dávati
armádě závazně pro ni příkazy.
Podle § 5. zák. ze dne 31. prosince 1867, č.
146, náleželo "výhradně císaři"
právo vydávati nařízení o správě,
vedení a vnitřní organisaci veškerého
vojska. Z této vybranosti vyvozováno bylo (podle
Teznera "nikoli neprávem"), že úkony
císařovy v tomto oboru nepotřebovaly spolupodpisu
ministerského.
Kdo by takto vykládati chtěl odst. 10. úst.
list. nerozuměl by jí, neboť ona buduje nově
právo a pro její výklad analogie čerpané
z úst. zák. bývalé monarchie neposkytují
pražádného podkladu.
Vládní úkony presidentovy i v oboru správy
vojenské nezbytně vyžaduji spolupodpisu ministrova.
Ostatně skutečnost, že § 64, v odst. 8.
výslovně přiznává presidentovi
právo jmenovati důstojníky, byla by pádným
vyvrácením odchylného výkladu.
Odst. 11. Právo milosti není omezeno jen na případy
individuelní, nýbrž obsahuje i právo
amnestovati hromadně. (Jinak čl. 3. franc. úst.
z r. 1875.)
Výjimky z práva milosti a z práva aboličního
ustanovuje § 103.
Práva presidentovi přiznaná jsou právy
osobními a nepřenesitelnými.
Předpisy §§ 66. a 68. úst. list. jsou
v úzké souvislosti.
President není odpověden z výkonů
svého úřadu ani z projevů souvisících
s jeho úřadem a to ani politicky ani trestně.
Odpovědnost nese výhradně vláda.
Dlužno však rozeznávati dvojí:
Jde-li o presidentův úkon moci vládní
nebo výkonné, je spolupodpis odpovědného
člena vlády podmínkou platnosti. Kdy by tedy
president na př. při návštěvě
trestnice předvedeným trestancům prominul
zbytek trestu nebo při manévrech povýšil
důstojníka byly by tyto úkony neplatné
potud, pokud by nebyla sepsána listina ministrem spolupodepsaná.
Protože veškeré úkony vyplývající
z práv presidentu v § 64. přiznaných
jsou úkony vládními, je zřejmo, že
president nemůže žádného z těchto
práv vykonati bez spolupodpisu ministrova.
Ve dvou případech § 64. arci ústnost
je možna pokud se týče nezbytna: při
přijímání vyslanců (odst. 2.)
a poselství (odst. 6.).
Přijímání vyslanců spočívá
v tom, že president přijme o pověřovací
listiny a odpoví na oslovení vyslancovo. Text odpovědi
nezbytně musí býti předem předložen
ministru zahraničních věcí, který,
rozumí se, že přijímacímu aktu
bude přítomen neb aspoň při něm
zastoupen.
Stejně pokud jde o poselství. V Anglii, kde smysl
pro ústavnost tak neobyčejně vysoce je vyvinut
je starobylým zvykem, že president ministerstva podává
králi text trůnní řeči na znamení,
že nese za ni odpovědnost. Kdyby president naší
republiky zaslal Nár. shrom. poselství písemně,
nemohlo by býti přečteno, kdyby nebylo spolupodepsáno
předsedou ministerstva.
Ustanovení 2. odst. § 66 má přirozeně
jinou povahu nežli předpis § 68. Nejde o vládní
úkony a nemůže tudíž býti
řeči o platnosti. Leč bez významu
není. Projevy hlavy státu zavazují vládu
aspoň mravně a podkopával by autoritu svou
i vážnost státu president který by projevoval
záměry, které by nedošly souhlasu sboru
zákonodárného.
Jak osudné následky mohou míti neprozřetelné
řeči panovníkovy, dokazují zkušenosti
s posledním císařem říše
německé.
Pokud jde o trestní odpovědnost presidentovu, ústavní
listina obmezuje jí podle vzoru francouzského (čl.
6.) na případ velezrady. Poněvadž trest
zníti může nejen na ztrátu úřadu
presidentského, nýbrž i na ztrátu způsobilosti
úřadu toho později nabýti, vyplývá
z toho, že řízení trestní není
vyloučeno, když president jím býti přestal.
Arci může se i pak týkati jen zločinu
velezrady. (Viz k tomu § 79. úst. list. a výklad
Lowův, v díle The Governance of England 1904, str.
260.)
Podle § 15. prozatímní ústavy předseda
a členové vlády skládali slib před
Národním shromážděním
do rukou předsedových. Byl to důsledek, že
nebyli jmenováni presidentem, nýbrž voleni
Národním shromážděním.
Zákon č. 271 svěřil jmenování
ministrů presidentovi, ale § 15. nechal beze změny.
To byla jistá nedůslednost, kterou prakse odčiňovala
tím, že ministři skládali (mimoústavně)
slib presidentovi a podle ústavy v Národním
shromáždění.
§ 73. sjednává nápravu.
Právo presidentovo podle § 64. odst. 7. propouštěti
ministry podle vlastního uvážení, obmezeno
je § 78. Vyslovila-li poslanecká sněmovna vládě
nedůvěru, president je povinen propustiti ji a nemůže
tomu zabrániti ani dodatečným rozpuštěním
sněmovny, neboť úst. list. mu pouze přiznává
právo určiti, kdo povede vládní věci,
pokud nebude ustavena nová vláda. Tím je
vyloučeno i znovujmenování vlády dřívější,
třeba nikoli jednotlivých jejích členů.
Ustanovení §§ 82. a 83. jsou významu dalekosáhlého.
Úst. list. v § 81 nerozlišuje mezi t. zv. conseils
du cabinet a conseils des ministres, jak ve Francii jest zvykem
a kde president předsedá jen těmto, kdežto
oněch, v nichž se rozhoduje o vlastní politice,
se nezúčastňuje. President náš
má právo býti přítomen a předsedati
všem schůzím vlády a může
také o každé věci, která náleží
do působnosti některého ministra, vyžádáti
si od něho zprávu. Třeba tedy úst.
list. nemluvila o předběžné sankci vládních
osnov - případ § 54 je povahy výjimečné
- je nepochybno, že president může si ať
zvláštním nebo všeobecným příkazem
vynutiti, aby mu důležitější osnovy
byly předkládány, nežli se dostanou
do Národního shromáždění.
Že pak nemusí se obmeziti jen na úlohu pouhého
čtenáře, plyne z jeho práva, pozvati
si vládu nebo její členy k poradě,
při které - stejně jako ve schůzích
vlády může uplatňovati své námitky
a udíleti rady. (Trefně Spiegel: Republik. Staatsrecht
str. 17). Ovšem, opírá-li se ministerstvo o
nepochybnou většinu v Národním shromáždění,
neliší se postavení presidentovo od postavení
anglického krále, který, jde-li o rozpor
s ministrem má pouze právo, aby varoval. Bagehot
(The English Constitution kap. III.) vkládá králi
do úst tuto formuli:"Odpovědnost za zamýšlená
opatření nesete Vy. Cokoliv uznáte za dobré,
staniž se. Cokoliv uznáte za dobré, budu ze
všech sil podporovat, ale mějte na mysli, že
z těch a oněch důvodů to, co zamýšlíte,
je špatné; čeho nezamýšlíte
učinit, je lepší. Neodporuji Vám, neboť
není mou věcí, abych odporoval, ale vězte,
že Vás varuji."
§ 18. prozat. ústavy znovu formulovaný novelou
č. 271 z r. 1919 zněl, že president republiky
stanoví po návrhu předsedy ministerstva,
který z členů vlády řídí
jednotlivé úřady. Ústavní výbor
škrtl toto ustanovení, pokládaje je za zbytečně.
Je věcí presidentovou, aby po úradě
se zástupci stran v Nár. shrom. zastoupených
a maje zření k většině, o kterou
vláda se má opírati, vybral vhodné
osobnosti, které řízením jednotlivých
odborů pověří. Že se tak stane
po dohodě s předsedou vlády, rozumí
se přece samo sebou.
upravují politickou odpovědnost vlády. Tato
odpovědnost je kolektivní. Ústavní
výbor přidržel se zásad, jež platí
v Anglii.
Morley (Walpole str. 155) vyslovuje se o věci takto:"Kabinet
je jednotkou - i v poměru k panovníkovi i v poměra
k zákonodárnému sboru. Své návrhy
předkládá králi i parlamentu, jako
by pocházely od jediného člověka.
Radí jako jednotný celek i v komoře králově
i v obou komorách parlamentu. Nepřijme-li se jeho
rada a jde-li o věc přiměřené
důležitosti, rozejde se a zmizí, a to buď
ihned nebo když napřed odvolal se k voličům."
Hearn (The Government of England, str. 204) formuluje postavení
jednotlivého ministra tímto způsobem:
"Každý ministr jedná ve svém odboru
jako uznaný jednatel svých kolegů pro tento
odbor, jsa arci pod dozorem celého ministerstva. Ale ve
všech věcech, ze kterých pravděpodobně
vzniknou obtíže, každý ministr vyžádá
si mínění kabinetů a to nejen z opatrnosti,
nýbrž i ze slušnosti. Zachoval-li se takto, jeho
opatření stává se opatřením
celého ministerstva, jehož členové s
ním výslovně nebo mlčky projevili
souhlas."
Podle prozatímní ústavy vláda byla
odpovědna Nár. shrom.
§ 75. stanoví odpovědnost poslanecké
sněmovně, která jedině votem nedůvěry,
resp. odepřením vota důvěry může
donutiti vládu k demisi. Senátu toto právo
nebylo přiznáno a to proto, aby při různém
složení obou sněmoven vláda říditi
se mohla podle většiny jediné z nich.
Odpovědnost vlády k presidentovi nebyla v úst.
listině zvláště vytčena. President
sice ministry jmenuje a propouští, ale pro existenci
vlády rozhodná je důvěra sněmovny.
Přes to nelze z úst. listiny vyvozovati, že
by snadno mohl zůstati ministrem, kdo důvěry
presidentovy pozbyl. Řešení konfliktu záviseti
bude na autoritě a důvodech presidentových
po případě na opoře, kterou ministr
najde v Nár. shromáždění.
K § 78. dlužno toto uvésti:
Kdyby došlo na případ v odst. 2. předvídaný,
bude věcí výboru podle § 54. zvoleného,
aby určil, kdo povede vládní věci,
pokud nová vláda nebude ustavena. Protože postavení
ministrovo je zřejmě neslučitelné
s členstvím v 24členném výboru,
nebude tento výbor moci jmenovati vládu ze svého
středu. Vznikl by tím oligarchický sbor,
který by ohroziti mohl celou republiku.
stanoví trestní odpovědnost ministrů.
Porušil-li ministr zákon trestní mimo obor
své úřední působnosti, podléhá
řádným soudům trestním; porušil-li
zákon ústavní nebo jiný zákon
mimo zákon trestní v oboru své úřední
působnosti podléhá výhradně
trestní pravomoci senátu; porušil-li v oboru
své úřední působnosti zákon
trestní, nastává konkurence senátu
s řádnými trestními soudy. Ústavní
výbor úmyslné neřešil otázky,
má-li v tomto případě (ať při
ideální nebo reální konkurenci) řízení
býti soustředěno před senátem
nebo vedeno odděleně i před soudy radnými.
neustanovuje nic o většině potřebné
k platnému usnesení a o hlasovacím právu
předsedajícího. Platí tudíž
všeobecné zásady: předseda hlasuje a
rozhoduje nadpoloviční většina, ač-li
zákon pro některé případy neustanovuje
jinak (na př. § 46.).
Původně zněl § 55. takto: "Nařízení
vydávati lze jen na základě a v mezích
zákona". Ústavnímu výboru zdálo
se, že by vládě dána tím byla
příliš široká moc nařizovací
a proto užil formulace nynější, která
nepřipouští pochybnosti o tom, že vládní
moc nařizovací obmezena je jen na provádění
zákonů a jen v mezích jejich. Je tedy vyloučeno
nařizovací právo praeter legem.
Sbírka zákonů a nařízení
vykazuje, že nebylo pevných pravidel, podle kterých
podpisy na nařízení byly přičiňovány.
Příště bude nutno zachovati se takto:
Úkony vy plývající z moci presidentovy,
podepisuje president a odpovědný člen vlády.
Vládní nařízení podepisuje
předseda vlády nebo jeho náměstek,
ministři pověření jeho provedením,
nejméně však polovina ministrů.
Protože ústavní listina nezná žádného
zastupování jednotlivého ministra, kromě
předsedy vlády, musí příště
upuštěno býti od podpisů "a v zastoupení
ministra..."
Výraz "živel občanský" byl
některými členy úst. výb. vytýkán
jako nepřesný a navrhováno slovo "laický".
Ale tím by se věc nezlepšila; advokáta,
lékaře nebo inženýra dojista nelze všeobecně
nazvati laikem ve svém odboru jsou odborníky.
Míněn je živel občanský a contrario
byrokracie.
Vládní osnova obsahovala o porotcích tento
odstavec:
"Porotě přísluší jednak
rozhodovati o otázce viny při trestných činech
politických a trestných činech spáchaných
obsahem tiskopisů, jakož i při trestných
činech vytčených ve zvláštních
zákonech, jednak vynášeti ve zvláštních
zákonech předpokládaný výrok
o tom, byl-li čin trestný spáchán
z pohnutek nízkých a nečestných."
Ústavní výbor pokládal sice za nezbytné,
dáti instituci porot pod ochranu ústavní
listiny, avšak neshledal účelným vymeziti
v ní její působnost. V teorii, zejména
francouzské, ale také v Německu i u nás
ozývají se hlasy, které porotcům přiznati
chtějí právo aspoň spolurozhodování
při výměre trestu. Aby to bylo umožněno,
byla by nutna změna ústavní listiny.
Pojem deliktů politických také není
dosud dosti vyjasněn.
Pokud pak jde o judikaturu porot ve věcech tiskových,
není dnes téměř pochyby, že přečiny
proti bezpečnosti cti v nedlouhé době porotám
budou značnou měrou ode brány. Ve Francii
urážky na cti spáchané na soukromých
osobách výslovně jsou z příslušnosti
porot vyjmuty (čl. 45. zák. o tisku ze dne 29. července
188l). Přílišná shovívavost porot
dojista zavinila, že naše noviny ve volbě výrazů
nebývají dosti opatrné.
Právo soudcovské zkoumati při řešení
určité právní věci platnost
nařízení, vztahuje se na všechna nařízení.
Jde-li o zákon, soudce smí zkoumati jen, byl-li
řádně vyhlášen, leč i
tu citace § 51. naznačuje, že zkoumání
soudcovo vztahuje se toliko na náležitosti v §
51. vytčené.
Ustanovení hlavy páté a částečně
i hlavy šesté mají různou právní
povahu resp. dosah. Některá jsou normami bezprostředně
účinnými, tak že derogují dosavadním
zákonům. (Srv. na př. § 113. odst. 2.)
Jiná ustanovení značí příkaz
zákonodárci, aby obyčejným zákonem
provedl zásady v nich vyjádřené. Z
toho plyne povinnost zákonod. sboru resp. vlády,
aby předpokládané prováděcí
zákony byly bez zbytečných průtahů
vydány. Po stránce obsahové je zákonodárce
vázán potud, že se nesmí odchýliti
od zásad v ústavní listině prohlášených.
Splnění této povinnosti je dáno pod
ochranu ústavního soudu. Nelze proto u nás,
právě zřetelem na instituci ústavního
soudu, mluviti o jakémsi nezávazném obsahu
ústavní listiny.
Odst. 2. recipuje čl. 2. odst. 1. smlouvy Saint-Germainské
mezi spojenci a námi uzavřené.
K 2. odst. dlužno podati toto vysvětlení: Původní
návrh zněl: "Vyvlastnění je možné
pouze na základě zákona a za náhradu,
pokud nebylo zákonem stanoveno jinak."
Toto znění by bývalo umožňovalo
výklad, že příště už
nebude lze vyvlastňovati bez náhrady. Nynější
znění takovýto mylný výklad
odstraňuje. Lze pevně doufati, že nás
stát, jakmile nastanou normální poměry,
provede regulaci řek, spojovací kanály mezi
velikými řekami, t. zv. elektrisaci a j. Z těchto
podniků i soukromníci budou míti netušený
prospěch, cena jejich nemovitostí stoupne značnou
měrou. Není tudíž příčiny,
proč by potřebné k tomu pozemky měly
býti v každém případě
za drahé peníze vykupovány. Arci bude i v
budoucnosti třeba zákona, který ustanoví,
kdy vyvlastnění a to i bez náhrady bude přípustno.
Pro odpor vlády nebylo lze zabezpečiti právo
shromažďovací a spolkové po vzoru anglickém.
Leč některé zásady do § 113.
pojaté mají přece jen značný
dosah.
Předem dosaženo souhlasu vlády, že svobodou
tisku dlužno rozuměti nejen právo tisknouti
nýbrž i tištěné věci rozšiřovati.
§ 24. zák. spolčovacího ze dne 15. listopadu
1867, č. 134, je potud zrušen, pokud odporuje §
113, odst. 2. úst. listiny.
Také příští shromažďovací
zákon bude musit býti vybudován na zásadě
vyslovené v odst. 3.
zabezpečuje právo koaliční.
V návrhu vládním byla v § 121. obsažena
tato věta: "Mezi státem a církvemi budiž
zaveden stav odluky." Z tohoto hlediska formulovány
byly zejména i §§ 119. a 123.
Citovaná věta narazila u stran katolické
lidové a národně demokratické na odpor.
Církev katolická stojí totiž na stanovisku
svrchovanosti církve nad státem.
Zástupce Slovenského klubu Dr. Dérer navrhoval
tuto stilisaci: "Rozluku státu od církví
upraví zvláštní zákony".
Vláda chtějíc dosáhnouti jednomyslného
přijetí ústavních zákonů,
snažila se při jednání s oběma
stranami rozluce odpírajícími najíti
formuli, která by sice rozluku nevyjadřovala, ale
slovu "rozluka" se vyhnula. Ústavnímu
výboru předloženy byly konečně
vládou podle jakéhosi ujednání politických
stran tyto dva návrhy:
1. "Poměr mezi církvemi a státem upraví
se na základě osamostatnění církví
od státu se zřetelem k zájmům státním
zvláštními zákony".
2. "Poměr mezi církvemi a státem upraví
se na základě církevní samosprávy
se zřetelem k zájmům státním
zvláštními zákony".
Zpravodaj trval na původním návrhu, a když
byl většinou výboru zamítnut, přijal
za svůj vládní návrh č. 1.
Ale i ten byl zamítnut a přijat návrh č.
2.
Protože § 121 v této formulaci sice rozluku nevyjadřoval,
ale prejudikoval způsoby příští
úpravy, obhájci rozluky domáhali se škrtnutí
celého § 121.
Ve schůzi dne 21. února Dr. Bartošek navrhl,
aby se o § 121 znovu jednalo. K reasumaci bylo potřebí
10 hlasů, hlasovalo však pro ni pouze 9 členů.
Na to zástupce katolické strany lidové Dr.
Dolanský navrhl ji znovu, načež schválena
jednohlasně a § 121 škrtnut.
§ 119. vylučuje ze světského vyučování
všeliký vliv církevní, neboť vyučovati
ve škole tak, aby vyučování nebylo v
rozporu s výsledky vědeckého badání,
lze jen když škola vlivu církevního naprosto
byla zbavena.
Vyučování náboženství
církvemi konati se ovšem bude podle nauk té
které církve.
Důležitý je obsah § 120.
První odstavec původního návrhu zněl:"Každý
občan Československé republiky má
v mezích všeobecných zákonných
předpisů právo zřizovati ústavy
vyučovací a vychovávací a poskytovati
na nich vyučování." Tím by arci
zřizování soukromých škol zejména
konfesijních bývalo ústavné zaručeno.
Podle nynějšího znění tomu tak
není. Stát má na prostou volnost zaříditi
školství, jak za účelné uzná.
Stejně důležitý je § 122.
Druhá věta původně zněla takto:
"Kdo dokonal 14. rok věku, rozhoduje volně
o svém vyznání náboženském
a nesmí býti nucen k účasti na náboženských
úkonech."
Nynější formulace sleduje účel,
zabrániti, aby rodiče nesměli býti
nuceni, podrobiti své dítě obřadům
církevním, předepsaným pro přijetí
do určité církve (křtu, obřízce
a pod.). To vyjadřují slova "ani přímo
ani nepřímo", neboť děcko, jehož
rodiče jsou donucováni, aby je podrobili církevnímu
úkonu, je nepřímo k účasti
na něm nuceno.
§ 123. vyslovuje suverenitu státu nad náboženskými
společnostmi (církvemi). Jak ony budou povinny upravovati
své vnitřní věci, t. j. jaká
bude jejich organisace a jak spravováno bude jejich jmění,
určí státní zákon maje zření
na svou svrchovanost a zájmy všech svých obyvatelů.
Ústavní listina v §§ 121., 122. a 124.
zaručuje naprostou svobodu svědomí a vyznání
a tudíž i úplnou rovnost všech vyznání
náboženských, arci musí státu
býti vyhrazeno právo zakázati nábož.
úkony, příčící se veřejnému
pořádku nebo veřejné mravnosti (§
125.).
V původní osnově § 124. byla druhá
věta tohoto znění: "Zákon stanoví
podmínky uznání náboženských
vyznání". Tato věta. byla škrtnuta,
protože odporuje zásadě rozluky státu
od církví v § 122. vyslovené.
§§ 128.-132. upraveny jsou podle smlouvy Saint Germainské
uzavřené mezi mocnostmi spojenými s naší
republikou. § 128. připíná se k odst.
1.-3. a § 129. k odst. 4., článku 7.; §
130. k čl. 8.; §§ 131. a 132. k čl. 9.
citov. smlouvy.
Nadpis šesté hlavy úst. listiny užívá
vědomě slov "menšin národních"
a nikoli národnostních. Naši bratři
na Slovensku a v Podkarpatské Rusi, stejně jako
ostatní národové dřívějšího
Uherska, pociťovali velmi trpce, že upírána
jim byla kvalita národů a že stlačováni
byli na pouhé národnosti. Této křivdy
ústavní výbor se uvaroval.
§ 128. vyslovuje úplnou rovnost před zákonem
všech státních občanů i pokud
nenáležejí k československému
národu a zabezpečuje jím požívání
stejných práv občanských a politických.
Je to důsledek zásad vyslovených v §§
106. a 124.
Ústavní listina nevypočítává
národních menšin, neboť bývalo
by jí pak řešiti otázky i vědecky
sporné. Vždyť sám pojem národa
není dosud přesně definován. (Velmi
vystižně na obtíže takovéto definice
poukázal Slonimský ve Věstníku Evropy,
ročník 1889). Sporna je na př. otázka,
jsou-li Židé národem. Ústavní
listina přijímajíc obrat "bez ohledu
na rasu, jazyk nebo náboženství" (race,
langage ou religion) ponechává každému,
aby se rozhodl, v čem znak národnosti spatřuje
a podle toho svobodně se rozhodl. Pokládá-li
tudíž někdo Židy za zvláštní
národ, je oprávněn prohlásiti se národnostně
za Žida, třebas by na př. nábožensky
byl bez vyznání a mateřského jazyka
českého, německého atd. Židé
nejsou tedy nuceni přiznávati se při sčítání
lidu, volbách atd. k jiné ethnické národnostní
menšině nežli židovské.
Odst. 2. § 128. spočívá na zásadě
2. odst. čl. 7 cit. Saint-Germainské smlouvy, ale
vsunutím slov "v mezích všeobecných
zákonů" chrání suverenitu státu,
který určuje, - arci pro všechny státní
občany stejně podmínky pro vstup do veřejné
služby, provozování živnosti a pod.
Podobně dochází - pro všechny státní
občany stejného - obmezení odst. 3., připojeným
odst. 4.
V soukromém a obchodním životě a při
náboženských úkonech užívání
jazyků ovšem je úplně volné,
jde-li však o tisk a veřejná shromáždění,
státní správa odpovědna jsouc za pořádek
ve státě a jeho bezpečnost, může
vydati účelná nařízení,
aby nutný dozor byl jí umožněn. Rozumí
se, že kdyby v určitém případě
zakázáno bylo užívání
nějakého jazyka, nebude ho nikdo smět užívati.
O § 130. platí totéž co o § 120.
- stát nesmí pustiti školství ze svých
rukou.
Ustanovení §§ 128.-132. dána jsou na ochranu
menšin, § 134. je ochranou národů všech.
Základní zásadou našeho národa
bylo neodnárodňovati jiných, náš
národ má dosti síly, aby zamezil odnárodňování
svých příslušníků vlastních.
Zásady §§ 131 a 132 byly pojaty do ústavní
listiny, ač cit. smlouva Saint-Germainská nám
toho neukládá. Ústavní výbor
činně tak chtěl ochranu v celku postaviti
pod ochranu ústavní listiny.
V §§ 128.-132. obsažena je nejmenší
výměra toho, co podle cit. smlouvy Saint-Germainské
národům, které jsou v našem státu
v menšině, dáno býti musí. Palacký
ve své řeči, pronesené dne 2. února
1871, pravil: "Varujme se křivdy, abychom zůstali
na vrchu morálním. ne tak jako jiní, kteří
právo udělujíce, jsou přece jen sobíkové."
Národ náš rozhoduje právě nyní
o osudu svého státu. Pevný bude náš
stát, jen když mu položíme pevné
základy, a nejpevnějším základem
je spravedlnost. Veliká idea spravedlnosti musí
pronikati zákony, jimiž prováděny budou
zásady § 128. a násl. Jda za touto ideou Masaryk
dobyl nám naší samostatnosti, jen když
za ní půjdeme stále, udržíme
si ji.
Havlíčkovo hluboké "já pán,
ty pán", ať zvítězí, ať
není v našem státě národa panujícího
a národů ovládaných!
Zpravodaj nemá vroucnějšího přání,
nežli aby k výroku, který Masaryk učinil
ve svém slavném prvním poselství.
"V našich zemích nesmí býti žádného
znásilňování" - každý
Čechoslovák s plnou oprávněností
mohl dodati: "a není ho!"
Zřetelem na význam, který ústavní
listina bude míti pro naši republiku, pokládám
za svou povinnost, zmíniti se o dvou mužích,
kterým o ní v přední řadě
náleží zásluha: jejím vědeckým
tvůrcem je p. prof. Dr. Hoetzel, který s obětavostí
neznající mezí i při parlamentárním
projednávání jejím spolupůsobil.
Jeho jméno zůstane s ní spjato na vždycky.
Co pro věc vykonal p. ministr vnitra Švehla, nebude
snad nikdy doceněno. Jak on - neodborník - ovládal
látku, s jakou houževnatostí a prozíravostí
hájil zdravé zásady osnovy, jak neznal odpočinku,
aby zabezpečil její uzákonění,
to vše oceniti mohou jenom ti, kdo jej při práci
sledovali. Oba mají nárok na naši vděčnost.
Ústavní výbor navrhuje, aby ústavní
listině dáno bylo ústavní schválení.