Poslanec Jiří Drápela: Vážený
pane předsedo, dámy a pánové, s potěšením
jsme v klubu poslanců Liberálně sociální
unie konstatovali, že vládní koalice přijala
mnohé z našich připomínek za své
u zapracovala je do programového prohlášení
vlády České republiky.
Bohužel zásadní připomínky nebyly
akceptovány a v programovém prohlášení
české vlády nejsou zahrnuty. Zejména
postrádáme myšlenku zachování
společného státu Čechů, Moravanů
Slezanů a Slováků. Není v něm
jasně řečeno, s jakými aktivitami
a návrhy půjde česká vláda
ke státoprávním jednáním se
slovenskou politickou reprezentací.
Přesto, že sedm politických stran, které
dnes mají své poslance v České národní
radě, propagovalo ve svých předvolebních
programech spolkové uspořádání
státu, postrádáme v programovém prohlášení
pasáž, která by uváděla, že
česká vláda podpoří a projedná
tuto alternativu státoprávního uspořádání
se slovenskou a moravskou politickou reprezentací.
Dále zde postrádáme vyjádření,
jak bude provedena rehabilitace zemské samosprávy
české a moravskoslezské země, které
byly totalitním systémem zrušeny k 1. 1. 1949.
Přitom je všeobecně známo, že právě
plénum České národní rady v
červnu 1990 a plénum Federálního shromáždění
v květnu 1990 tento akt odsoudily jako projev totalitní
zvůle a bezpráví.
Problém územně správního členění
České republiky lze úspěšně
vyřešit přijetím myšlenky přetvořit
současnou nevyhovující dvoufederaci, která
je pozůstatkem husákovské normalizace, na
více subjektový spolkový stát, jenž
by se skládal nejméně ze tří
historických a rovnoprávných subjektů,
zemí či republik, a to české, Moravy
se Slezskem a slovenské, které by měly společnou
spolkovou ústavu, spolkovou vládu i spolkového
prezidenta.
Všechny takto vzniklé rovnoprávné a
státotvorné subjekty by měly vlastní
ústavy a vlastní orgány moci zákonodárné,
výkonné a soudní, včetně částečné
mezinárodně správní subjektivity a
vlastních zemských prezidentů.
Proto v programovém prohlášení české
vlády postrádáme, že bude podán
iniciativní návrh k Federálnímu shromáždění
ČSFR na zrušení zákona NS č.
280/1948 a návrh na novelizaci zákona o Československé
federaci č. 143/1968, aby výše řečené
mohlo být realizováno. Přitom, při
troše dobré vůle, by to vše šlo vyřešit
a legislativně připravit do 30. září
t.r.
Vážené kolegyně, vážení
kolegové, řekněme si upřímně,
že možnost přetvoření naší
dvoufederace na vícesubjektový spolkový stát
nebyla ještě v rámci jednání
mezi českou a slovenskou politickou reprezentací
o státoprávním uspořádání
našeho státu vůbec zvažována. Přitom
západní Evropa je spolková a my chceme co
nejdříve vstoupit do Evropského společenství.
Neodmítejme proto něco, co již dávno
jiní úspěšně vyvinuli a v praxi
úspěšně vyzkoušeli. Spolkové
uspořádání státu zrovnoprávňuje
občanské, územní, historické
i národní principy a předchází
tak možnostem nedemokratických u neustavní
vývojů ve společnostech.
Dámy a pánové, na straně čtyři
programového prohlášení je uvedeno,
že vláda má mandát spolu s Českou
národní radou, aby položila základy
České republiky jako svébytného státního
celku schopného samostatné existence. Chtěl
abych upozornit, že vláda tento mandát zatím
nemá. Její povinností u nás všech
je udělat maximum pro to, aby společný stát
zůstal zachován. Ani Občanská demokratická
strana ani Hnutí za demokratické Slovensko neměly
ve svých programech rozbití společného
státu a ani 35%ní přízeň voličů
je k tomuto kroku neopravňuje. Tento problém lze
řešit teprve na základě výsledků
referenda v obou republikách.
Dámy a pánové, protože výše
uvedené skutečnosti postrádám v programovém
prohlášení české vlády,
nebudu pro ně hlasovat.
Předseda ČNR Milan Uhde: Děkuji panu
poslanci Drápelovi. Do uvedeného pořadí
poslanců vkládám ještě přihlášku
paní poslankyně Janů, která bude mluvit
za zahraniční výbor. Omlouvám se všem
poslancům, že budeme dávat přednost
těm, kteří budou mluvit jménem výborů.
Mluví paní poslankyně Janů.
Poslankyně Ivana Janů: Vážený
pane předsedo, vážená vládo,
dámy a pánové, také zahraniční
výbor projednal prohlášení vlády
v přítomnosti pana ministra zahraničních
vztahů a vzal tento program na vědomí bez
dalších výhrad.
Předseda ČNR Milan Uhde: Děkuji paní
poslankyni Janů. Slovo má pan poslanec Karas.
Poslanec Jiří Karas: Vážený
pane předsedo, vážená vládo,
vážené kolegyně, vážení
kolegové, velmi pozorně jsem vyslechl a později
i pročetl programové prohlášení
vlády České republiky. Rád jsem zjistil,
že tento dokument je konstruktivní, vyvážený
a svědomitě připravený. V pasáži
o státní správě mě příjemně
zaujala zmínka o nutnosti obnovy prestiže státní
správy v široké veřejnosti. V souvislosti
s tím bych se rád obrátil na pana premiéra
Václava Klause a na ostatní členy vlády
České republiky s doporučením, aby
urychleně prověřili neutěšenou
personální situaci na ministerstvech České
republiky a na ostatních ústředních
orgánech státní správy.
K 1. červnu tohoto roku na vedoucích postech na
ministerstvech České republiky - myslím tím
funkce od vedoucího oddělení výše
- sedí více než 50% bývalých
členů KSČ, to jest těch, kteří
po listopadové revoluci přes noc zahodili své
komunistické knížky, vystoupili z Lidových
milicí, přestali budovat socialismus a pro změnu
začali budovat tržní hospodářství.
Nemíním zde v této chvíli vyvolávat
nějaké představy o politických čistkách
či hony na čarodějnice, ale domnívám
se, že by nebylo správné a pro mne nepředstavitelné,
aby i nadále setrvávali ve svých funkcích
ti, kteří nesou odpovědnost za devastaci
naší společnosti v uplynulých čtyřech
desetiletích a že jejich setrvávání
v těchto funkcích by bylo absolutním popření
jejich odpovědnosti za jejich bezbřehý kariérismus.
Dámy a pánové, jsem přesvědčen,
že vláda České republiky a pan premiér
se budou touto problematikou zabývat, že vyřeší
toto neblahé dědictví. Jistým příslibem
v tomto směru je ohlášené připravení
vládního návrhu zákona o právním
postavení pracovníků státní
správy, kde kromě práv pracovníků
státní správy budou vymezeny i jejich povinnosti
a dle mého názoru součástí
tohoto dokumentu by měl být i jakýsi morální
kodex státního úředníka.
Jelikož jsem, dámy a pánové, řekl,
že tento dokument, to jest programové prohlášení
vlády České republiky je kvalitní,
jsem připraven pro ně hlasovat.
(Potlesk.)
Předseda ČNR Milan Uhde: Děkuji panu
poslanci Karasovi. Slovo má pan poslanec Votava.
Poslanec Vratislav Votava: Vážený pane
předsedo, dámy a pánové, nová
vláda České republiky je složena většinou
z politických činitelů, kteří
nesou přímou zodpovědnost za výrazné
prohloubení a vyostření ekonomického,
sociálního, politického a morálního
úpadku této společnosti v uplynulých
dvou letech (veselost v sále) včetně nejnovější
státoprávní krize snad nejkritičtější
pro československý stát od mrazivého
březnu 1939.
Tato krize je zákonitým produktem jejich dosavadní
politiky, snažící se rány naší
země léčit solí své šokové
terapie. Lze si velmi dobře představit, jak bude
tato nová vláda "budovat českou státnost"
a "prosazovat národní zájmy" -
zcela v duchu onoho ušlápnutého čehonovství,
pro nějž je příznačná
arogance vůči slabším, spojená
se servilitou vůči mocnějším.
Český lev má podle jejich představ
výhružně cenit zuby přes řeku
Moravu, zato však pokorně hrbit hřbet a vrtět
oběma ocasy směrem západním (veselost
v sále).
Snaha o urychlené rozbití společného
státu spolu se slepou vírou ve všelék
privatizace a tržních vztahů, prostupuje skutečně
celým programovým prohlášením.
Rychle, rychle, aby nám také český
národ neprocitl z iluzí o "jediné možné
cestě ekonomické transformace", aby se nezačal
náhodou rozhlížet po nějakých
sociálnějších alternativách,
jako se to již stalo na Slovensku (veselost v sále).
Jenom tak může vláda pana Klause udržet
alespoň Českou republiku jako jakýsi mičurinský
pozemek pro své ekonomické experimenty, vedoucí
ke zbídačení značné části
poctivých lidí práce a ve prospěch
nové oligarchie pochybných zbohatlíků
a cizího kapitálu.
Není náhodné, že v celém prohlášení
nenajdete ani zmínku o referendu, které by dalo
občanům naší republiky možnost
vyslovit se k budoucímu státoprávnímu
uspořádání.
Co vládnoucí pravici záleží na
mínění obyčejných lidí?
Od toho jsou zde přece vlády a národní
rady, a ty to vyřeší bez nich a bez namáčení.
(Smích v sále.)
Totéž platí i o připravované
ústavě České republiky, která
by přece ve jménu demokracie měla být
předložena, až bude zpracována, širokému
veřejnému posouzení a potvrzena republikovým
referendem, s čímž pochopitelně vláda
vůbec nepočítá.
Ekonomická demokracie ve smyslu přeměny zaměstnanců
v reálné vlastníky majetku, s nímž
pracují prostřednictvím družstevních,
municipárních a jiných forem vlastnictví,
zůstává pro vládu terra incognita,
což není nic překvapivého, stejně
jako to, že dává přednost pouze smutně
proslulým veksláckým aukcím a kupónovým
šidítkům.
Politické hnutí Levá alternativa, které
zde mám tu čest reprezentovat (potlesk) proto odmítá
podpořit vládu, která v celém svém
programu, navzdory všem kulatým a hladkým slovům
ve skutečnosti pohrdá principy suverenity a samosprávy
lidu jak v ekonomickém, tak i v politickém ohledu
a která demokracii zaměňuje oligarchií
autoritářské pravice. Děkuji za pozornost.
Předseda ČNR Milan Uhde: Děkuji. Slovo
má pan poslanec Vačkář. Připraví
se pan poslanec Vyvadil.
Poslanec Jiří Vačkář:
Vážený pane předsedo, vážená
vládo, vážená ČNR, dovolte mi,
abych zaujal trochu konstruktivnější charakter
diskuse, abych se dotkl některých věcí,
které podle mého názoru v programovém
prohlášení nejsou rozpracovány tak jak
by měly být.
Toto programové prohlášení je něčím
zajímavé. Ono totiž obsahuje pouze čísla
stránek a různá data, jinak neobsahuje ani
jednu číslovku. To mě zavádí
k tomu, že pokud se tam neobjevují ani základní
čísla, neobjevují se tam ani čísla,
odkud vycházíme a kam chceme dojít - lze
si potom tyto věci vykládat různě.
Nebudu rozebírat celý materiál, protože
myslím, že k tomu bylo zde již řečeno
hodně. Dotknu se ještě některých
věcí, o nichž hovořeno nebylo.
Jako celá řada dalších lidí,
kteří vstupovali po komunálních volbách
do obecních a městských zastupitelstev jsem
očekával, že budou v krátké době
naplněna slova o samosprávě také tím,
že budou vytvořeny ekonomické předpoklady
k tomu, aby tyto obce a města jako samosprávné
útvary mohly hospodařit s tím, co jim přísluší,
na co mají, s čím lze prakticky počítat.
Bohužel se tak nestalo a nestává se to ani
v tomto programovém prohlášení. Znamená
to, že tam není dán přesný podíl
na obecních daních, není tam přesně
rozdělena a specifikována celá řada
věcí. Je to pochopitelně můj názor,
nemusíte s tím všichni souhlasit. Pokud budou
finanční prostředky pořád přerozdělovány
zejména prostřednictvím okresních
shromáždění, kterým byla prodloužena
platnost, dochází k tomu, že zejména
malé obce, které nejsou v tomto okresním
shromáždění dostatečně
zastoupeny, jsou diskriminovány a není jim vytvořen
potřebný finanční prostor pro to,
aby se mohly dobře rozvíjet.
Jako další věc bych chtěl upozornit
na to, že podle údajů je hospodaření
obcí příznivé. Vychází
to také z toho, že se snaží být
hospodáři a používat pouze ty prostředky,
které mají, v celé řadě věcí
se jim nedaří krýt reálné potřeby
obcí a dochází k tomu, že již dva
roky jsme v určitém provizoriu, kdy lepíme
pouze díry a neřešíme vše potřebné.
Pochopitelně, že se to odvíjí od ekonomické
situace. Buďme v této věci realisty. V podstatě
si myslím, že nelze z toho vycházet v tom smyslu,
že obce mají peněz dost, že jim to vychází,
že tam mají určité rezervy.
Pokud se týká sociální politiky, dochází
tam v těchto věcech zejména u sociálních
dávek k přesunům na obce. Myslím si,
že je to reálné a že je to dobře,
protože především pracovníci obecních
a městských úřadů by měli
vědět, kam je potřeba vynakládat finanční
prostředky. Podle dosavadních pravidel v některém
případě se vynakládají sociální
dávky těm lidem, kteří si sami nechtějí
pomoci.
Na druhé straně je ale třeba snažit
se tam vytvořit prostor pro to, aby tyto obce finanční
prostředky na tyto účely měly v dostatečném
rozsahu. V uplynulých dvou letech byla celá řada
věcí přesouvána na obce, aniž
by byly vytvořeny podmínky pro to, aby měly
prostředky pro realizaci těchto věcí.
Byl bych rád, aby se v této věci dále
nepokračovalo.
Předseda ČNR Milan Uhde: Děkuji panu
poslanci Vačkářovi. Slovo má pan poslanec
Vyvadil. Připraví se pan poslanec Kraus.
Poslanec Jiří Vyvadil: Vážený
pane předsedo, vážená sněmovno,
dříve než kousnu do kyselého jablka
svého dalšího vystoupení, chtěl
bych na adresu vládního vyhlášení
říci jednu věc.
Jsem autorem článku Právní stát
je u nás pojmově zatím vyloučen. V
tomto článku jsem zároveň říkal,
že věřím, že volby 1992 budou oním
předělem, který ukončí vcelku
přirozené nezbytné právní revoluční
třeštění.
Musím říci, že již krátké
působení v ústavně právním
výboru mi potvrzuje tento můj názor. Samozřejmě
otázka právního státu je věc
složitá. Věřím, že právní
stát bude vykládán tak, že není
ani vyvolených, ani zavržených, že práva
platí pro členy jakékoliv politické
strany, jakéhokoliv politického smýšlení.
Samozřejmě že právní stát
též závisí od toho, kdo Jej realizuje.
Nebudu zakrývat, že dva členové vlády
v tomto ohledu mají mou plnou podporu, nebudu zakrývat,
že v jednom případě bych měl
rezervu. Ale s ohledem na zbývající část
svého vystoupení mám pocit, že je třeba
učinit to, co učiním.
Každá doba klade otázky, které možno
členit na podstatné, méně podstatné
a nepodstatné. V dobách relativně poklidných
se může jevit jako podstatná otázka
způsob privatizace, a celý politický tábor
se vášnivě rozestoupí na onu skupinu,
která vášnivě podporuje kupónovou
privatizaci a na skupinu, která ji stejně vášnivě
odmítá.
V dobách, kdy se však řeší klíčové
otázky dalšího bytí a zejména
způsobu bytí určitého státního
útvaru, jsou tyto otázky z mého pohledu marginální.
Otázka vztahu ke Slovenské republice, otázka
k federaci, otázka k samotnému českému
státu pak nepochybně znovu může rozrýt
naši politickou scénu a přispěje a přispívá
k dodatečné diferenciaci.
Nebudu zakrývat, že mohou být otázky,
kde jsem měl odlišné názory, kde jsem
je měnil. Troufám si však tvrdit, že v
otázce české státnosti a české
politiky ve vztahu ke slovenské politické reprezentaci
mám naprosto jednoznačný a konzistentní
postoj od dubna 1990.
Když poprvé česká politická reprezentace
podlehla tlaku slovenské politické reprezentace
a proti vší logice ustoupila od svého původního
názvu státu "Československá republika"
a tento byl podvakráte změněn, musím
říci, že v předsednictvu ÚV Strany
socialistické jsem byl podroben extrémním
tlakům, abych podpořil nový, v pořadí
již druhý název státu.
Aby bylo jasno. Otázka názvu nebyla pro mne nikdy
důležitá a jak jsem nakonec uvedl v článku
Svoboda, demokracie a pan Mareček, podstatné pro
mne bylo, že otázka názvu je kladena ze strany
slovenské politické reprezentace jako otázka
ultimativní a jako vydírání. Vzpomínám
si, jak mě tehdy požádal o osobní rozhovor
tehdejší předseda Federálního
Shromáždění pan Alexandr Dubček
a říkal mi: "Vaše strana rozbíjí
republiku, protože trvá na názvu Československá
republika." A já jsem v té době pochopil,
že říká-li toto federální
slovák, dříve či později dojde
k rozpojení.
Musím přiznat, že česká politická
scéna mě hluboce traumatizovala. Ve svém
článku Problém osobností v české
politice, uveřejněném již v dubnu 1991,
jsem uvedl: "Na české scéně vzniká
s ohledem na situaci na Slovensku až tak trochu neurotický
stav. Přitom to všechno má své příčiny.
Tou příčinou je, že pan Mečiar
zde prostě nemá partnera. Česká vláda
po slibných začátcích se stala nudným
a šedým odvarem a slovenská politika zahnala
českou do defenzívy."
To byl tehdy můj názor. Chtěl bych v této
souvislosti zdůraznit, že mě naplňuje
osobním uspokojením, že tato má konstatace
bohudík patří minulosti, neboť - nic
naplat - každý politik má svůj styl.
I předseda slovenské vlády má svůj
styl a jeho styl je silová politika. V tomto ohledu rozumí
též pouze síle. V tomto ohledu věřím
že kurs, který nastoupila vláda, nemůže
nemít mou podporu.
Po pádu minulého systému se často
v různých variantách objevovala myšlenka:
státy jsou vedeny těmi idejemi, ze kterých
vznikly. Uvědomme si, ať se nám to líbí
nebol nelíbí, že ty důvody v té
době byly povýtce utilitární. Je třeba
si tyto věci uvědomit. A odpadnou-li tyto utilitární
důvody, na to i reagovat.
Jsem český socialista a tedy příslušník
klasicky české politické strany. Jde-li nyní
o hájení těchto českých národních
zájmů, pak v tomto ohledu nemohu, byť samozřejmě
s určitými výhradami, vládě
nedat svou podporu.
Chtěl bych však upozornit ještě na jeden
moment. Dnes nepochybně já vládu podpořím,
možná, že se najde ještě někdo
z opozice, kdo vládu podpoří, možná.
Ale problém je v jednom. Tak, jako ekonomika má
své zákonitosti, tak i politika má své
zákonitosti. V parlamentu se zpravidla - až na výjimky
- nikdy nehlasuje podle názorů, ale podle toho,
kdo kde je. Je-li vládní poslanec, musí podporovat
vládu, je-li opoziční poslanec, nemůže
vládu podporovat. V tomto ohledu, zejména pak, když
pravděpodobnost samostatného českého
státu je více než jasná, mám
zato, že vláda musí se zabývat touto
zákonitostí. Zákonitosti parlamentu nelze
ošálit a má-li podporu tato vláda, která
chce mít podporu na dobu čtyř let, přijde
doba, kdy bude muset přezkoumat otázku národního
konsensu, včetně komplexní institucionalizované
podoby. V této fázi, vzdor problémům
s tím spojeným, dávám vládě
podporu.
Děkuji.
Předseda ČNR Milan Uhde: Děkuji panu
poslanci Vyvadilovi. Slovo má pan poslanec Kraus, připraví
se pan poslanec Chudoba.
Poslanec Michal Kraus: Vážený pane předsedo,
vážená vládo, dámy a pánové!
Dovolte mi, abych vyjádřil několik svých
osobních názorů k programovému prohlášení
vlády, které nám včera přednesl
pan premiér Klaus.
Kuloární názory, které už před
několika dny pronikly na veřejnost, prohlašovaly,
že toto programové prohlášení je
psáno zejména pro opozici. Zmiňoval se o
tom už i pan poslanec Grulich.
Velmi mě proto překvapilo, především
vzhledem k obsáhlosti textu, že se vládní
koalice, která prohlášení připravovala
několik dní, rozhodla věnovat opozici - pro
analýzu prohlášení - jenom několik
hodin. Chci doufat, že spíš než o záměr
šlo o určité podhodnocení rozsahu textu
a nutnosti délky jeho rozboru.
Jsem však poslancem dosti dlouho na to, abych byl obzvláště
ostražitý k materiálům, které
slibují všechno, nebo téměř všechno.
Již mnohokrát jsem se přesvědčil
o tom, že takováto krásná literatura
se velmi často v praxi a posléze při bilancování
mění spíše v science fiction.
Kromě toho mě velmi znepokojuje několik obecných
rysů, které se prolínají celým
prohlášením.
Zejména jednoznačně deklarovaná rezignace
na společný stát, kde místo opatření
k dosažení dohody a konsensu se slovenskou stranou
pro eventuální udržení společného
státu jsou definována opatření, jež
budou následovat po jeho rozpadu.
Velmi mě znepokojuje i text posledního odstavce
na stránce 3, který de facto připouští
možnost mimoústavních kroků a postupů.
O tom, že vláda zcela určitě, byť
to ve svém prohlášení píše,
nemá mandát k tomu, aby spolu s Českou národní
radou položila základy České republiky,
už bylo hovořeno.
Na straně 6 se píše o demokracii a veřejné
správě v občanské společnosti,
kde vláda považuje parlamentní demokracii za
jedinou formu vlády, důstojnou evropské civilizace.
Ovšem parlamentní demokracie je především
vztah k opozici. A tady zatím, bohužel, mám
takový pocit, že vztah k české opozici
je brán jako pohrdavý, jako nutné zlo, jako
něco, co komplikuje život.
V programovém prohlášení se hovoří
také o tom, že chceme, aby byla naše společnost
občanskou společností pro všechny, bez
rozdílu, dokonce i politického názoru. Ovšem
není náhodou spor kolem předsednictva České
národní rady precedentem? Jestliže jsou zde
nedemokratické strany, znamená to, že jsou
i nedemokratičtí voliči a jako na takové
by na ně měla být uplatňována
stejná pravidla ve státní správě,
obcích i podnicích. Ovšem je to to deklarované
stejné právo pro všechny, bez rozdílu
politického názoru? Myslím, že určitě
nikoliv.
Na stránce 8 v odstavci zahraniční politika
se prakticky hovoří o tom, že Česká
republika v podstatě bude jediným následníkem
České a Slovenské federativní republiky.
Ptám se, jakým právem?
Na stránce 11 se hovoří o tom, že soukromé
vlastnictví představuje základní a
nenahraditelný pilíř prosperující
tržní ekonomiky. Myslím si, že s tím
nelze, než souhlasit, protože tomu tak skutečně
je.
Ovšem, pane premiére, skutečně i jedinou
a dlouhodobou zárukou svobody a demokracie? Myslím
si, že toto slovo v tomto kontextu je spíš nesmysl,
či snad určité velké nedorozumění.
Na stránce 21 se hovoří o tom, že v
uhelném i rudném hornictví jde o to, aby
privatizace a restrukturalizace v této poněkud specifické
oblasti probíhala plynule, efektivně a bez traumatických
sociálních otřesů.
Myslím, že tak jako stejně v celém programovém
prohlášení zde není uvedeno ani jak,
ani kdy vláda chce toto uskutečnit, ale z tohoto
kontextu ani nevyplývá, zda to vůbec skutečně
chce uskutečnit.
Na straně 23 se hovoří o tom, že dopravní
tarify budou přibližovány úrovni nákladů.
Domnívám se, že tržní by bylo vyvíjení
tlaku na jejich snižování. A tady dochází
k opačnému postupu. Nedomnívám se,
že tržní hospodářství přikazuje
na zákazníkovi co nejvíce trhnout, ale naopak,
domnívám se, že jde o poskytování
nejlepších služeb ovšem za minimální
cenu. Ale přizpůsobování cen úrovni
nákladů? To snad ne.
V celé oblasti sociální politiky, tak jak
je psána v programovém prohlášení,
chybí zakotvení v podobě legislativy. V celém
minulém volebním období probíhalo
mnoho sporů o různých zákonech v sociální
legislativě. Přijat nebyl ani jediný a ani
z programového prohlášení nevyplývá,
že by vláda sociální politiku kromě
opatření chtěla podložit také
legislativou.
Na straně 27 se hovoří o tom, že vláda
bude systémem sociální pomoci, jehož
nositelem jsou především obce, občanské,
charitativní a církevní organizace i jiné
nestátní subjekty, zajišťovat poskytování
nezbytné podpory. Myslím, že vláda by
se především měla snažit řešit,
aby nedocházelo k tomu, aby musely vypomáhat charitativní
a církevní organizace, aby naši občané
museli dostávat podporu k tomu, aby vůbec mohli
přežít.
Na straně 31 se hovoří o zvýšení
odpovědnosti a přesunutí pravomocí
z orgánů státní správy na jednotlivé
školy a učitele. Domnívám se, že
v této fázi především vládní
koalici musí jít o posílení autority
učitele, která skutečně díky
diletantství bývalého ministra Vopěnky
velmi značně utrpěla. Dnes po nich chtít,
aby přejímali odpovědnost, myslím
si, že je poněkud troufalé.
Na straně 36 v oblasti bezpečnostní politiky
a kontroly, která mě mimochodem překvapila
svým malým rozsahem, protože ze všech
sociálních průzkumů vyplývá,
že toto je jedna z oblastí pro občany nejpalčivější,
se hovoří o podporování prevence proti
trestné činnosti, a o předcházení
drogové závislosti mládeže. Myslím,
že pouze předcházet drogové závislosti
mládeže je naprosto nesystémové opatření,
kterému musí předcházet zcela komplexní
opatření v péči o rodinu, děti,
mládež a vztahuje se na to i připomínka,
kterou jsem uvedl v předchozím kontextu, a to je
otázka legislativy.
Minulá vláda měla ve svém legislativním
plánu projednávání a schválení
zákonů o státní správě
i o státní péči v oblasti dětí
a mládeže. Bohužel se tomu tak nestalo a předpokládám,
i když to v tomto programovém prohlášení
není, že by to měla být i pro tuto vládu
priorita.
Určitým výsměchem jednání
minulé ČNR je text odstavců, které
hovoří o nezávislém kontrolním
úřadu. Dámy a pánové, proč
budeme transformovat současné ministerstvo kontroly
na kontrolní úřad, když tento úřad
již existuje a je zakotven dokonce ústavním
zákonem. Ti, kteří v ČNR byli v minulém
období ví velmi dobře, že se hovořilo
o tom, že místo ministerstva kontroly bude nezávislý
kontrolní úřad, potom se hovořilo,
že ministerstvo kontroly musí být určitou
dobu, než bude ustaven kontrolní úřad,
dnes tedy se hovoří o tom, že i když máme
Nejvyšší kontrolní úřad,
budeme ministerstvo, které má stranického
ministra a podléhá tedy stranickosti, transformovat
v nějaký kontrolní úřad. Myslím,
že je to minimálně pochybené.
V závěru se hovoří o tom, že
bude velmi záležet, zda se nám podaří
vytvořit potřebný co nejširší
společenský konsensus. Mám velmi vážné
obavy, že toto přání je zatím
v teorii snů. Protože současná vládní
koalice ani v ČNR, ani při jednáních
se slovenskou stranou, zatím neprojevila potřebnou
snahu o získávání konsensu. Spíše
se zde projevují autoritativní prvky na základě
rozhodování většiny, nebylo dáno
najevo, že by vládní koalice k čemukoli
potřebovala opozici. Myslím, že toto postavení
se může velmi vymstít v případě
projednávání ústavních zákonů
a dovolávat se po té konstruktivnosti opozice, myslím,
bude poněkud opožděné. Především
by měla předcházet konstruktivnost vládní
koalice. Zatím ve vztahu k opozici na ni marně čekáme.
Závěrem my dovolte říci, že programové
prohlášení jako literární útvar
je hezké čtení, které obsahuje přání,
jež jsou i mým přáním. Dokonce
většinu textu lze bez problému akceptovat.
Avšak obsah, konkrétnosti, míra záruk,
že budou splněny, je minimální, a doposud
jsem, vážení pánové, kteří
sedíte za mnou, nezískal důvěru v
to, že vše, co jste tam napsali, myslíte upřímně,
ale ani v to, že jste schopni vše realizovat.
Protože hlasování o programovém prohlášení
je hlasováním současně o důvěře
vládě, nemohu se vyslovit kladně a programové
prohlášení svým hlasem nepodpořím.
Děkuji za pozornost.
Předseda ČNR Milan Uhde: Děkuji panu
poslanci Krausovi, slovo má pan poslanec Chudoba, připraví
se pan poslanec Šoler.