Předkládám poslancům ČNR přehled
ústních interpelací, otázek a podnětů,
vznesených poslanci České národní
rady na členy vlády České republiky
na 26. schůzi České národní
rady. Texty interpelací jsou převzaty ze stenografických
záznamů.
28. I 01 Naléhavá interpelace poslance Jiřího
Honajzera na ministra vnitra České republiky Tomáše
Sokola, ministra financí České republiky
Karla Špačka, ministra státní kontroly
České republiky Igora Němce, ministra zemědělství
České republiky Bohumila Kubáta, ministra
České republiky Miloslava Šabatu a předsedu
vlády České republiky Petra Pitharta ve věci
vyšetřování trestné činnosti
DAK Slušovice a z něho vzniklých společností.
Pane místopředsedo, dámy a pánové,
předesílám, že mě mrzí,
že tady není přítomna převážná
většina ministrů, tedy členů
vlády, které hodlám interpelovat. Dovolil
bych si na úvod připomenout, a někteří
z vás si snad vzpomenou, že jsem začátkem
dubna t. r., tj. více než před 8 měsíci
interpeloval pana ministra Sokola ve věci vyšetřování
trestné činnosti v DAKu Slušovice a z něho
vzniklých společnostech. Přijal jsem pak
následně koncem dubna velmi stručnou odpověď
pana ministra Sokola s pochopením, že pro zdar vyšetřování
je nutné o některých věcech, v této
fázi veřejně neinformovat. Zároveň
jsem však požádal ministra vnitra, generálního
prokurátora, ministra zemědělství
i pana premiéra, ale i kolegy z "bezpečnostního
výboru", aby případ bedlivě sledovali
a průběžně kontrolovali.
Dne 27. května 1991 jsem spolu s poslancem Federálního
shromáždění Stanislavem Devátým
podal na Generální prokuraturu České
republiky podnět k zahájení trestního
stíhání předsedy DAKu MOVA Slušovice
Františka Čuby a jeho prokuristy Pavla Drhy, a to,
stručně řečeno, pro neoprávněné
podnikání DAKu MOVA Slušovice, který
vzhledem k tomu, že nebyl registrován u Krajského
soudu v Brně, podnikal podle našeho názoru
několik měsíců neoprávněně
a protizákonně. Ostatně - domnívám
se, že i následná registrace DAKu MOVA v Bratislavě
nemůže být v souladu s čsl. právním
řádem.
Podle mých informací nebyly zcela vyřízeny
vzájemné pohledávky všech subjektů
vzniklých z původního DAKu Slušovice
a ani rozdělení majetku nebylo provedeno podle platných
stanov.
Pan generální prokurátor Brunner mi po několikeré
urgenci odpověděl naposledy 27. srpna 1991, že
výše zmíněný podnět je
součástí šetření speciálního
vyšetřovacího týmu ministerstva vnitra,
který byl vytvořen na základě interpelace
poslance Devátého na pana ministra Langoše
a na základě mojí interpelace na pana ministra
Sokola. Generální prokuratura má pak následně
přezkoumat rozhodnutí vyšetřovatele
z hlediska věcné správnosti a zákonnosti.
Je 17. prosince a výsledky neznám žádné.
Vznáším tedy interpelaci na generálního
prokurátora dr. Brunnera, ve které jej žádám,
aby urychleně a specielně posoudil a rozhodl problém
obsažený v mnou zmíněném podnětu.
Dále vznáším interpelaci na následující
členy vlády: ministra vnitra pana Sokola žádám,
aby urychleně provedl revizi více než půlroční
práce svého speciálního vyšetřovacího
týmu a informoval nás o ní; ministra financí
pana Špačka žádám, aby prověřil
činnost zaměstnanců Krajské finanční
správy, kteří se podílejí na
šetření finančních operací
DAKu Slušovice a kladu mu následující
otázky:
1. Proč kontrola finančního ředitelství
Brno nezačala finanční revizi JZD AK Slušovice
rokem 1989, kdy si jeho vedoucí funkcionáři
začali zakládat první soukromé společnosti,
ale až rokem 1990.
2. Jak je možné, že kontroly finančních
orgánů, prováděné v roce 1990
konstatovaly, že je vše v pořádku a následná
kontrola konstatuje značné daňové
úniky a nedostupnost až 60% dokladů.
3. Jak se řeší případ zahraničního
obchodu JZD AK Slušovice, který nakupoval potraviny,
textil, železo apod. pro tržní fondy, tudíž
se zápornou daní z obratu a obratem tyto komodity
vyvážel do zahraničí bez vrácení
dotace do státního rozpočtu. Z přístupných
dokladů, což je za rok 1990 podle mých informací
asi 30%, činí toto neoprávněné
zvýhodnění zahraničního obchodu
JZD Slušovice na úkor občanů několik
stovek miliónů korun. Přitom je třeba
říci, že tuto činnost provádělo
JZD již v roce 1989.
4. Jak bude ministerstvo financí řešit úhradu
dlužných daní od JZD AK Slušovice a daňové
úniky, které kontrola za období 1990 - 1991
zjistila? Podle mých informací k 31. 12. 1990 JZD
dlužilo státu 400 miliónů Kčs,
dnes je to mnohem větší částka.
Podle mých zjištění není ze strany
finančních orgánů snaha tyto prostředky
zajistit, např. vystavením dílčího
platebního výměru a jeho následného
vymáhání.
Hlavní část majetku, která přešla
do stávajícího DAK MOVA Bratislava je i nadále
rozmělňována do nekontrolovatelného
množství obchodních společností
a ostatní subjekty, které se zaregistrovaly (nebo
některé ještě ne), nejsou s to dostát
závazkům, které na ně mají
přejít, jako jsou nezaplacené pohledávky
dodavatelů, nesplacené úvěry (v roce
1990 poskytly banky Agrokombinátu úvěry ve
výši 1 mld. Kčs) apod. Takže závazky
vůči státnímu rozpočtu budou
nedobytné a majetek se rozplyne do obchodních společností
vedoucích pracovníků Agrokombinátu.
Dovolím si ještě požádat pány
ministry státní kontroly a zemědělství
Igora Němce a Bohumila Kubáta, aby se v rámci
svých možností a kompetencí zapojili
do tohoto vyšetřování a pomohli je úspěšně
dovést do konce. Pana ministra Šabatu pak žádám,
aby se vzhledem k současné registraci DAKu MOVA
v Bratislavě obrátil na ty orgány federální
či slovenské vlády, v jejichž kompetenci
je případná pomoc při vyšetřování.
Na závěr bych požádal pana premiéra
Pitharta, aby koordinoval činnost všech členů
vlády, na které jsem se s touto interpelací
obrátil. Jak jsem se již zmínil ve svém
technickém vstupu, problém je akutní a naléhavý,
proto vás žádám, vážené
kolegyně a kolegové, zda byste odsouhlasili na odpověď
zkrácenou 10ti denní lhůtu. Děkuji
vám za pozornost.
28. I 02 Naléhavá interpelace poslance Františka
Nerada na vládu České republiky ve věci
žádosti o předložení zprávy
o plnění usnesení ČNR č. 233
z 12. září 1991 k vládnímu
návrhu zásad státní bytové
politiky
Pane předsedající, vážená
vládo, vážení přítomní,
obracím se na vládu České republiky
se žádostí o předložení
zprávy o plnění usnesení ČNR
č. 233 z 12. září 1991 k vládnímu
návrhu zásad státní bytové
politiky. Vzhledem k situaci v této oblasti bych prosil
o předložení zprávy ještě
v tomto roce. Vím, že nebude možné stihnout
detailní rozbor situace, a proto mi bude postačovat
i harmonogram plnění tohoto usnesení a určení
zodpovědných osob. Děkuji.
Vážený pane místopředsedo, vážené
paní poslankyně a páni poslanci,
na základě interpelace skupiny poslanců ve
věci nezákonného vyvlastnění
pozemku par. č. 4660/5 v Boršicích u Buchlovic
manželům Gabrielovým dal jsem prověřit
další skutečnosti, které se týkají
postupu bývalého Okresního národního
výboru v Uherském Hradišti v této věci.
Ministerstvo životního prostředí České
republiky v mimoodvolacím řízení zrušilo
jako nezákonné rozhodnutí ONV o vyvlastnění
pozemku. Rozhodnutí o zrušení vyvlastnění
nabylo právní moci dne 16. 7. 1991.
Mám za to, že jsou splněny předpoklady
pro to, aby se posoudila rovněž správnost rozhodnutí
finančního odboru ONV ze dne 24. 4. 1990, kterým
byl předmětný pozemek přidělen
do osobního užívání manželům
Vlachovým. V důsledku toho, že bylo zrušeno
rozhodnutí o vyvlastnění, a to s účinností
ex tunc, nepřišli manželé Gabrielovi o
vlastnictví k pozemku. Proto jsem dal ministru financí
České republiky podnět k tomu, aby podle
§ 65 zákona č. 71/1967 Sb., o správním
řízení, se touto věcí zabývalo
ministerstvo financí ČR, které je příslušné
ke zrušení rozhodnutí o přidělení
pozemku v mimoodvolacím řízení.
Považuji však za nutné uvést, že
ani zrušení rozhodnutí o přidělení
pozemku manželům Vlachovým ve správním
řízení samo o sobě ještě
nevyřeší problém manželů
Gabrielových tak, že by jen na jeho základě
jim musel být pozemek manžely Vlachovými vydán.
Máme k dispozici rozsudek Nejvyššího soudu
České republiky ze dne 30. 9. 1991 č. j.
3 Cz 92/90, v němž v obdobné věci soud
došel k závěru, že pokud právo
osobního užívání platně
vzniklo, nemá pozdější zrušení
jeho přidělení vliv na další
existenci práva osobního užívání
pozemku. Fotokopii tohoto rozsudku připojuji. Je proto
nutné posoudit, zda toto právo platně vzniklo,
o čemž může rozhodnout jedině soud,
a to podle mého názoru na základě
návrhu manželů Gabrielových jako vlastníků
pozemku na vydání věci. Právní
postavení manželů Gabrielových je nyní
posíleno tím, že rozhodnutí o vyvlastnění
pozemku bylo zrušeno a pokud ministerstvo financí
ČR zruší také rozhodnutí o přidělení
pozemku do osobního užívání,
právní postavení manželů Gabrielových
se dále posílí.
V Praze 17. ledna 1992 | Tomáš Sokol v.r. |
3 Cz 92/90
Nejvyšší soud České republiky rozhodl
v senátě složeném z předsedy
JUDr. Milana Horáka, CSc., a soudců JUDr. Petra
Maie a JUDr. Pavly Ondřejové v právní
věci navrhovatele československého státu
- Místního národního výboru
Vysočina, okres Chrudim, proti odpůrcům Bohumilu
a Jaroslavě Královým, oběma
bytem ve Svobodných Hamrech č. 24, okres Chrudim,
pro vyklizení pozemku, vedené u okresního
soudu v Chrudimi pod sp. zn. 3 C 132/88, v níž vstoupil
do řízení okresní prokurátor
v Chrudimi, takto:
Rozsudkem okresního soudu v Chrudimi ze dne 11. července
1988 č. j. 3 C 132/88-13 a rozsudkem krajského soudu
v Hradci Králové ze dne 16. listopadu 1988 č.
j. 8 Co 531/88-24 byl porušen zákon.
Tyto rozsudky se zrušují a věc se vrací
okresnímu soudu v Chrudimi k dalšímu řízení.
Navrhovatel uvedl, že odpůrcům byly rozhodnutím
bývalého Okresního národního
výboru v Chrudimi přiděleny do osobního
užívání pozemky č. 19/1 a č.
19/2 v obci a v katastrálním území
Svobodné Hamry. Celková výměra těchto
pozemků, účelově určených
k užívání již postaveného
rodinného domku čp. 24 ve Svobodných Hamrech
a ke zřízení přilehlé zahrádky,
činila 804 m2, a bývalý Místní
národní výbor ve Svobodných Hamrech
na základě časově předcházejícího
vykonatelného správního rozhodnutí
uzavřel s odpůrci dohodu o osobním užívání
pozemku, která byla státním notářstvím
v Chrudimi registrována.
Poté, co se dohoda o zřízení práva
osobního užívání pozemků
stala perfektní, dospěl okresní prokurátor
v Chrudimi k závěru, že rozhodnutí o
přidělení pozemků odpůrcům
bylo vydáno, aniž by mu předcházelo
řízení o změně ve využití
území. Využil tudíž svého
oprávnění a proti rozhodnutí ONV Chrudim
podal protest, jemuž bylo vyhověno cestou autoremedury;
původní rozhodnutí o přidělení
pozemku č. 19/1 odpůrcům bylo zrušeno
a podle navrhovatelova názoru samotnou touto skutečností
již odpůrcům k dalšímu užívání
pozemku nesvědčí způsobilý
právní titul. Protože však odpůrci
odmítají pozemek č. 19/1 v obci a v katastrálním
území Svobodné Hamry vyklidit dobrovolně,
požádal navrhovatel, aby jim tato povinnost byla uložena
soudním rozhodnutím.
Odpůrci v písemném vyjádření
k návrhu namítali, že přestože
k protestu prokurátora právní důvod
pro uzavření dohody o osobním užívání
pozemku odpadl, stalo se tak teprve dodatečně -
poté, co dohoda byla při respektování
všech zákonných požadavků a příslušným
místním národním výborem řádně
uzavřena a státním notářstvím
v Chrudimi registrována. Právo osobního užívání
tudíž trvá a k jeho zrušení by
mohlo dojít popřípadě cestou, upravenou
v ustanovení § 208 o. z., které sankcionuje
neužívání pozemku, popřípadě
jeho užívání v rozporu se sjednaným
účelem. Přitom stav neužívání
pozemku (jeho užívání k jinému
účelu, než k němuž byl osobnímu
uživateli přenechán), musí být
stavem vědomým a chtěným; neužívání
pozemku osobními uživateli nelze dovozovat z toho,
že je jim v něm navrhovatelem bráněno.
Domáhali se tudíž, aby návrh byl zamítnut.
Ostatně na platnosti dohody o osobním užívání
pozemku č. 19/1 nic nemění ani skutečnost,
že přes něj vede přístupová
cesta k domku manželů Břízových,
neboť o této okolnosti odpůrci věděli.
Okresní soud v Chrudimi ve shodě s návrhem
okresního prokurátora rozsudkem ze dne 11. července
1988 č. j. 3 C 132/88-13 návrhu vyhověl;
rozhodl o nákladech řízení ve vztahu
mezi účastníky navzájem a odpůrcům
uložil povinnost zaplatit soudní poplatek. Dospěl
k závěru, že pokud rozhodnutí o přidělení
pozemku bylo zrušeno, potom i dohoda o zřízení
práva osobního užívání
pozemku je neúčinná a navrhovatelův
nárok, opírající se podle přesvědčení
soudu o ustanovení § 132 o. z., tudíž
důvodný. V dalších úvahách
pak okresní soud vyslovil myšlenku, že ani samotná
dohoda s bývalým Místním národním
výborem Svobodné Hamry nebyla uzavřena platně
proto, že přes pozemek vede cesta k domku jiných
občanů.
Proti tomuto rozhodnutí podali odpůrci odvolání,
v němž okresnímu soudu vytýkali vadné
právní posouzení věci. Dovozovali,
že ochrana práva osobního užívání
je koncipována tak široce, že k jejímu
prolomení může dojít pouze zcela výjimečně,
za podmínek stanovených zákonem. Samotné
následné zrušení rozhodnutí o
přidělení pozemku v řízení
o protestu prokurátora podle jejich názoru tyto
pro uživatele závažné negativní
důsledky mít nemohlo.
Krajský soud v Hradci Králové rozsudkem ze
dne 16. listopadu 1988 č. j. 8 Co 531/88-24 rozsudek soudu
prvního stupně potvrdil a současně
rozhodl o nákladech odvolacího řízení
ve vztahu mezi účastníky navzájem.
V odůvodnění uvedl, že okresní
soud naprosto správně podřadil projednávanou
věc pod hmotně právní ustanovení
§ 132 o. z. a správně návrhu vyhověl,
neboť dohoda o sjednání práva osobního
užívání pozemku se stala neplatnou poté,
co odpadla základní podmínka, opravňující
účastníky k jejímu uzavření.
Skutečnost, že tato podmínka odpadla teprve
dodatečně, není podle právního
názoru krajského soudu rozhodná.
Stížnost pro porušení zákona, jejímž
rozsahem a důvody je Nejvyšší soud České
republiky při svém rozhodování vázán,
při čemž není ani oprávněn
posuzovat důvodnost či účelnost použití
tohoto mimořádného opravného prostředku
v konkrétní věci, soudům obou stupňů
vytýká porušení zákona spočívající
v tom, že při hodnocení důkazů
přecenily význam dodatečného zrušení
administrativněprávního rozhodnutí
o přidělení pozemku do užívání.
S tímto názorem je třeba souhlasit.
Právo osobního užívání
pozemku, které se některými svými
znaky přibližuje obsahu práva vlastnického,
může vzniknout originárním či
odvozeným způsobem. Vzniká-li právo
originárně, vyžaduje jeho vznik splnění
tří náležitostí: rozhodnutí
o přidělení pozemku podle ustanovení
§ 205 odst. 1 o. z. (popřípadě vydržení
práva na sjednání dohody podle § 135a
odst. 2 o. z.), písemnou dohodu mezi občanem (občany)
a právnickou osobou, jíž náleží
k pozemku právo hospodaření (popřípadě
s právnickou osobou - vlastníkem pozemku), a konečně
pak registraci dohody státním notářstvím,
jíž se proces vzniku práva osobního
užívání dovršuje. Tyto náležitosti
byly v daném případě splněny.
Právo osobního užívání
pozemku je přísně účelově
vymezeno; jednotlivé účely jsou vyjmenovány
v ustanovení § 198 odst. 1 o. z. (po vydání
platného občanského zákoníku
č. 40/1964 Sb. byl tento taxativní výčet
rozšířen ještě o další
účel ve smyslu ustanovení § 20 zákona
č. 52/1966 Sb. ve znění zákona č.
30/1978 Sb., o osobním vlastnictví k bytům).
Obecně však lze dovodit, že účely
právní praxe dělí na dvě základní
skupiny: na ty, které uspokojují potřebu
bydlení, a na účely sloužící
individuální rekreaci.
Odpůrcům bylo právo osobního užívání
zřízeno k pozemkům, z nichž na jednom
byl již vystavěn rodinný domek; šlo tedy
o první skupinu shora uvedených účelů
v širším slova smyslu. Obvyklý postup
při přidělování bývá
takový, že je zpravidla přidělen jediný
pozemek, s jediným parcelním číslem,
tedy rovněž jediná věc ve smyslu práva
(§ 118 o. z.). Jestliže je na takovémto pozemku
uskutečněna stavba - samozřejmě v
souladu a jeho účelovým určením
- má tato skutečnost sama o sobě za následek,
že právo osobního užívání
pozemku již nemůže zaniknout ani dohodou účastníků
(§ 207 o. z.), ani soudním rozhodnutím podle
§ 208 o. z., jež je svou povahou ustanovením
sankčním. Přitom pojem "uskutečnění
stavby" nelze chápat pouze jako stav její stavební
dokončenosti, popřípadě dokonce jej
svazovat s kolaudačním rozhodnutím; protože
předmětem převodu lze platně učinit
také stavbu (s jejímž převodem přechází
už existující právo osobního
užívání pozemku na nabyvatele), je tento
pojem zapotřebí vyložit v souladu s možnými
dopady do práv uživatele. Proto lze mít zato,
že pro závěr o zastavěnosti pozemku
postačí, je-li na něm vybudována samostatně
hlavní stavba (zřízená v souladu s
účelovým určením pozemku) alespoň
do takového stadia, aby bylo jasně patrno disposiční
řešení prvního nadzemního podlaží.
Při takovém chápání pojmu lze
totiž oprávněně dovodit, že všechny
další stavební práce směřují
k dokončení konkrétní, už dříve
druhově i individuálně určené
věci.
Je nutno přisvědčit správnému
a v řízení nezměněnému
tvrzení právního zástupce odpůrců,
že soud se nemohl samotným vyklizením pozemku,
aniž by zkoumal platnost registrované dohody; pouze
za situace, že by tato dohoda byla neplatná, by právo
osobního užívání vůbec
nevzniklo a nebylo by ho tudíž ani zapotřebí
rušit. V projednávané věci však
nevznikly pochybnosti o platnosti uzavřené dohody
z hledisek, na něž občanský zákoník
obecně váže platnost právních
úkonů (§ 34 a násl. o. z.), ani z hledisek
vyplývajících z ustanovení o právu
osobního užívání pozemků.
Proto je nutno souhlasit s právním názorem
zástupce odpůrců, že právo platně
vzniklo, tudíž že případný
návrh tehdejšího národního výboru
by musel směřovat ke zrušení práva;
takovéto rozhodnutí má všem konstitutivní
charakter a přicházelo by v úvahu pouze při
neužívání pozemku (které by muselo
být uživatelem zaviněným jednáním
či opomenutím), popřípadě při
užívání pozemku k jinému než
dohodnutém účelu.
Ve světle předchozích závěrů
o tom, že nelze zrušit právo k pozemku zastavěnému,
přičemž podle obvyklé praxe správních
orgánů býval přidělen pozemek
jediný (k jeho geometrickému a právnímu
rozdělení na vlastní zastavěnou plochu
a na zahradu docházelo teprve po úplném dokončení
výstavby), bylo by absurdním dovozovat odlišné
závěry pouze proto, že odpůrcům
byly - v širším slova smyslu ovšem k témuž
účelu - přiděleny pozemky č.
19/1 a č. 19/2. Také zahrada je pozemkem hospodáře
nezbytným pro potřebu vlastníka rodinného
domku a jeho rodiny jakož i pro obhospodařování
a udržování stavby, její napojení
na příslušné sítě a podobně.
Pokud protest prokurátora a stejně tak návrh
na zahájení řízení argumentoval
skutečností, že přes pozemek vede přístup
k jinému rodinnému domku, šlo o zcela nesprávné
chápání důsledků takového
zatížení uživatele. Soustavná judikatura
totiž dovodila, že ani věcné břemeno,
nesporně znamenající omezení práva
osobního užívání, nevylučuje
zřízení tohoto práva ve všech
případech, zejména pak ne tehdy, jestliže
o tomto omezení (budoucí) osobní uživatel
ví a je s ním srozuměn. Není vyloučeno
zřídit právo osobního užívání
k pozemku, přes který má třetí
osoba právo přechodu. Jen tehdy, jestliže by
uživatel v době uzavření dohody o zřízení
práva osobního užívání
pozemku o věcném břemenu na pozemku váznoucím
nevěděl a byly-li by splněny podmínky
ustanovení § 49 odst. 1 nebo odst. 2 o. z., mohl by
uživatel od smlouvy odstoupit pro omyl. Jestliže
by podmínky ustanovení § 49 o. z. splněny
nebyly, mohl by se uživatel domáhat určení
neplatnosti smlouvy podle ustanovení § 39 o. z. V
tomto směru tudíž okresní i krajská
prokuratura, ovšem však také soudy obou stupňů,
nepochopily oprávnění příslušející
účastníkům právního
vztahu, a právo uživatelovo přenesly na navrhovatele,
jemuž náleželo právo hospodaření
k předmětnému pozemku.
Je tedy nutno souhlasit se stížností pro porušení
zákona a v ní vyjádřeným názorem,
že pokud právo osobního užívání
pozemku platně vzniklo, nemá pozdější
zrušení rozhodnutí o jeho přidělení
zásadně vliv na další existenci práva
(samozřejmě tím není vyloučeno
zcela výjimečné odejmutí práva
osobního užívání pozemku, které
může nastat podle ustanovení § 204 o.
z. jen v důležitém zájmu společnosti
a za podmínek platných pro vyvlastnění
- srovnej také zákon č. 50/1076 Sb.). Takové
skutečnosti však tvrzeny nebyly.
Jestliže teprve poté, co se již dohoda o zřízení
práva osobního užívání
pozemků stala perfektní, dodatečně
odpadne předpoklad pro její uzavření,
je tato skutečnost sama o sobě zpravidla bez vlivu
na další osud již vzniklého práva.
Rovněž tak k tíži osobního uživatele
nelze přičítat ani eventuelní nedostatky
v činnosti správních orgánů
(tvrzené nedostatky ve výběru pozemku poskytují
toliko obraz o úrovni součinnosti orgánu
územního plánování s dotčeným
orgánem státní správy).
Posléze je soudům obou stupňů zapotřebí
vytknout, že si neujasnily ani tu otázku, jakému
vlastnickému právu hodlají ochranu poskytnout.
Jimi citované ustanovení § 132 o. z. slouží
k ochraně proti neoprávněným zásahům
do osobního vlastnictví; sporný pozemek však
byl v rozhodné době ve vlastnictví státu.
Z předešlého je zřejmé, že
soudy obou stupňů porušily zákon v ustanoveních
§ 6, § 120 odst. 1, § 132 a § 153 odst. 1
o. s. ř., odvolací soud pak rovněž v
ustanoveních § 211 a § 219 o. s. ř., ve
vztahu k ustanovením § 132 a § 20 odst. 1 a odst.
2 o. z. Proto bylo důvodné stížnosti
pro porušení zákona vyhověno, napadené
rozsudky soudů obou stupňů byly zrušeny
a věc byla podle ustanovení § 242 odst. 1 o.
s. ř. vrácena okresnímu soudu v Chrudimi
k dalšímu řízení. Právní
názor Nejvyššího soudu České
republiky vysloven v tomto rozsudku je závazný (§
243 odst. 1 o. s. ř.).
Proti tomuto rozsudku není přípustný
opravný prostředek.
![]() | |