Ministr zemědělství České republiky
Bohumil Kubát odpověděl poslancům
Čestmíru Hofhanzlovi a Miroslavu Wolfovi na jejich
naléhavou interpelaci dopisem ze dne 3. července
1991.
Podle § 89 zákona ČNR č. 35/1989 Sb.,
o jednacím řádu České národní
rady, předkládám České národní
radě odpověď ministra zemědělství
České republiky Bohumila Kubáta na naléhavou
interpelaci poslanců Čestmíra Hofhanzla a
Miroslava Wolfa, která zní:
"Vážený pane poslanče, úvodem
odpovědi na jednotlivé body Vaší interpelace
si dovolím rekapitulovat koncepci ekonomické reformy
lesního hospodářství, která
důsledně vychází ze scénáře
ekonomické reformy, přijatého Federálním
shromážděním ČSFR a z programu
vlády ČR.
Koncepce je založena na následujících
principech:
a) Základní lesní půdní fond
z titulu článku 10 Ústavy privatizovat nelze
a tvoří jej lesní pozemky, které nebudou
vráceny původním vlastníkům
na základě již přijatých, resp.
očekávaných zákonů.
b) Existují závažné objektivní
důvody k zachování státního
vlastnictví k většině lesů, které
po restituci zůstanou ve vlastnictví státu.
Eventuální privatizace je účelná
jen u části státních lesů.
c) Z neprivatizovatelnosti základního lesního
půdního fondu nelze vyvozovat neúčelnost
nebo dokonce škodlivost převodu nemovitého
a movitého majetku dosavadních státních
lesních podniků (do něhož lesy samotné
nenáleží) na právnické osoby
soukromého práva (lesní společnosti)
při preferenci privatizace prostřednictvím
investičních kupónů před ostatními
způsoby privatizace.
d) Stát jako vlastník státních lesů
nemůže být ani teoreticky ani prakticky, a
to zejména, osvobozen od tlaků zákonitostí
tržní ekonomiky.
e) Veřejně prospěšné funkce lesů
a jejich význam pro životní prostředí
nevytvářejí ze státních lesů
výlučné ekologické specifikum. "Ekologicky"
musí hospodařit i ostatní vlastníci
lesa a jiná výrobní odvětví.
Důsledné uplatňování představy,
že ekologicky významné aktivity mohou probíhat
jen za přímého řízení
státem, by muselo vést k odmítnutí
privátního sektoru nejen v zemědělství,
ale i v průmyslu a dopravě.
f) Mezi reprodukcí lesa jako složitého systému,
produkcí dříví a produkcí ostatních
užitečných funkcí jsou přirozené
a těsné vztahy a v tržních podmínkách
se v prvé řadě promítají do
výrobních nákladů a cen dříví.
Krytí nákladů na ekologické složky
reprodukčního procesu prostřednictvím
cen dříví je ze systémového
hlediska mnohem přirozenější a dokonalejší
než prostřednictvím subvencí a intervencí
ve prospěch zachování nižší
cenové hladiny. Subvence a intervence mají jen zdánlivě
příznivý sociální aspekt, ve
skutečnosti vyžadují vyšší
daně a odvody do státního rozpočtu
a zneprůhledňují lesní hospodářství
z hlediska jeho racionálnosti. Navíc pomáhají
tlakům na zachování dosavadní spotřeby
dříví.
g) Postupná liberalizace cen dříví
je nutnou systémovou podmínkou vyváženosti
mezi ekonomickými a ekologickými parametry vývoje
lesního hospodářství pro všechny
formy vlastnictví.
h) Současné lesnické a související
právní normy sice v mnoha směrech nevyhovují
měnícím se vlastnickým a ekonomickým
poměrům, ale přesto umožňují
nejnutnější regulaci hospodaření
s lesem během a po realizaci ekonomické reformy
a nevyžadují proto odklad privatizace.
Nyní k jednotlivým otázkám:
1. Článek 10 ústavního zákona
ze dne 18. 4. 1990 vyhlašuje, že základní
lesní půdní fond (stejně jako nerostné
bohatství, základní zdroje energie, přírodní
zásoby podzemních vod, vodní toky a přírodní
léčivé zdroje) je ve státním
vlastnictví. Podrobnosti měl stanovit zákon
Federálního shromáždění.
Protože se tak dosud nestalo, není k dispozici legislativně
vymezená dělící čára
mezi základním a ostatním lesním půdním
fondem.
Zmíněný ústavní článek
je problémový již tím, že reprodukuje
v § 1 zákona č. 61 ze dne 26. října
1977 o lesích zavedené členění
tzv. lesního fondu na:
a) pozemky náležející do lesního
půdního fondu,
b) lesní dřeviny na lesním půdním
fondu.
Uvedené členění umožňovalo
prostřednictvím dalších ustanovení
tohoto zákona zbavit soukromého vlastníka
lesa výkonu vlastnického práva k lesním
porostům, aniž by byl zbaven vlastnictví k
lesním pozemkům.
Zákon ze dne 21. května 1991 o úpravě
vlastnických vztahů k půdě a jinému
zemědělskému majetku tento problém
řeší odst. 2 § 2, podle něhož
je vlastník pozemku vlastníkem porostů na
něm vzešlých.
Shrneme-li naznačené důsledky obligatorního
státního vlastnictví podstatné části
lesního půdního fondu, je zřejmé,
že základní formou privatizace lesů
je obnovení původních vlastnických
vztahů. Stane se tak zejména na základě
již schválených zákonů o přechodu
některých věcí z majetku České
republiky do majetku obcí a o úpravě vlastnických
vztahů k půdě a jinému zemědělskému
majetku a očekávaného zákona o majetku
církví, náboženských společností,
řádů a kongregací.
Koncepce privatizace zmíněný článek
plně respektuje a lesy, které po restituci zůstanou
státní, považuje za neprivatizovatelné
až do případného vydání
zákona, který kategorii, "základní
lesní půdní fond" zruší,
nebo bude příslušnou definici obsahovat.
2. Smluvní vztah mezi lesními akciovými společnostmi
a "Státními lesy ČR" nemá
simulovat přednosti soukromého vlastnictví
půdy, ale naopak - umožnit spojení přednosti
státního vlastnictví lesů s podnikatelsky
orientovaným a motivovaným chováním
hospodařících subjektů. Z hlediska
současného poznání jsou tyto přednosti
založeny na velikosti a stabilitě státního
lesního majetku nedosažitelné u naprosté
většiny jiných vlastníků, nikoliv
na obhospodařování státními
organizacemi. To platí jak pro těžební
a výnosovou vyrovnanost, tak pro odbornou úroveň
správy lesů.
V lesích obhospodařovaných pasečným
způsobem je těžební a výnosová
trvalost a vyrovnanost podmíněna jistou věkovou
a prostorovou strukturou lesa. Vytvoření a udržení
takové struktury je prakticky možné jen při
dostatečné rozloze lesního majetku. Obdobně
je komplexní a systematická odborná správa
lesa ve vlastní režii ekonomicky únosná,
resp. výhodná až při dostatečně
vysokém, trvalém a vyrovnaném výnosu
z lesa. Opět nejde o systémovou vazbu na státní
vlastnictví. Ani majetková stabilita samotná
ovšem není výsadou státního vlastnictví,
protože je charakteristická i pro majetky církví,
řádů, nadací a právnických
osob vůbec.
3. Uvažovaná délka smluvního (nájemního)
období, tj. nejméně 10, ale pokud možno
20 a nejlépe 30 let, je dostatečně dlouhá
z hlediska návratnosti strojních a stavebních
investic provozního (obslužného) zaměření,
které budou financovat lesní akciové společnosti.
Investice do infrastruktury lesa (cesty, hájenky, lesovny,
objekty na lesních tocích) s dlouhodobou návratností
budou financovány vlastníkem, tj. "Státními
lesy ČR".
4. Neutěšenost stavu našich lesů svědčí
o tom, že ani státní lesní podniky (závody)
nepracovaly ke zvelebení našich lesů a ku prospěchu
budoucích generací. Z tohoto hlediska musíme
konstatovat, že nemáme "řádně
vedené" lesní závody. Náprava
tohoto stavu je jedním z cílů reformy.
5. Stát jako vlastník státních lesů
nemůže být ani teoreticky ani prakticky (to
zejména) osvobozen od tlaku zákonitostí tržní
ekonomiky. Hospodářské subjekty, hospodařící
na státní lesní půdě, nemají
právo na privilegium nižší ekonomické
racionálnosti, stejně jako fyzické a právnické
osoby, hospodařící v nestátních
lesích, nemají právo na privilegium nižší
lesnické úrovně. Spojení dobré
lesnické i ekonomické (finanční) stránky
hospodaření lze zabezpečit jen spojením
legislativního a smluvního rámce (lesní
zákon, lesní hospodářský plán,
zákon o životním prostředí) s
podnikatelsky orientovaným a motivovaným chováním
hospodařících subjektů.
6. Financování potřeb lesního hospodářství
v oblastech devastovaných imisemi bude řešeno
vlastníkem, tj. "Státními lesy ČR",
a to z části přerozdělením
diferenciální renty, realizované v nájemném,
z části rozdělením státní
účelové dotace. Provozním příjemcem
této dotace musí být postižení
vlastníci obecně, nejen "Státní
lesy ČR". Nepůjde ovšem o vyrovnávání
"ztrátovosti" akciových společností
tak, jako byla dosud vyrovnávána ztrátovost
lesních závodů, ale o účelové,
na konkrétní akce (projekty) uvolňované
prostředky. Náklady na reprodukci lesa v rozsahu
běžné těžby dříví
zajistí očekávaná úroveň
cen surového dříví.
Právnická osoba "Státní lesy
ČR" bude reprezentovat stát jako vlastníka
lesů. Bude vykonávat vlastnická práva
k pozemkům a lesním porostům a k objektům
tzv. infrastruktury lesa (lesní cesty, objekty hrazení
bystřin, hájenky, lesovny aj.). S výjimkou
lesů Národních parků a některých
dalších případů vymezených
statutem, v nichž má mít povinnost i hospodařit
ve vlastní režii, bude tento majetek státu
spravovat (evidovat, nakupovat, dávat smluvně a
za úhradu do užívání, vymáhat
a přijímat náhrady za odlesnění
nebo poškození apod.).
Ve smlouvách, které budou "Státní
lesy ČR" uzavírat s lesními společnostmi
na období alespoň 10 let (nejlépe 20 - 30
let), budou dohodnuty kromě úplaty a podmínek
užívání i specifické služby
pro vlastníka (např. vedení majetkové
evidence, výkaznictví, gesce) v rámci širší
oblasti (regionu).
Právnická osoba "Státní lesy
ČR" bude všechny náklady spojené
se svou činností krýt ze svých příjmů,
zisk bude zdaňován. Je tedy zřejmé,
že lesy nebudou při transformaci lesních podniků
a závodů do vlastnictví lesních akciových
společností převedeny. Pokud jde o administrativní
aparát, jeho početní stav za celé
"Státní lesy ČR" bude nižší
než průměr připadající
v minulosti na jedno z osmi podnikových ředitelství
státních lesů.
Na otázku, zda, "existuje vůbec jediný
konkrétní důvod, logický argument,
který by prokázal účelnost připravované
transformace státních lesů v akciové
společnosti", by zajisté bylo možno odpovědět
replikou, zda existují důvody, proč by se
na státní lesy neměla vztahovat ekonomická
reforma, a tudíž i velká privatizace. Tím
by ovšem nejasnosti odstraněny nebyly. Proto je účelné
uvést alespoň toto:
Filozofie privatizace vychází z poznatku, že
chronicky nízká výnosovost většiny
státních podniků, vedoucí až
k závislosti na financování ze státního
rozpočtu není "výsadou" centrálně
plánovaných a řízených socialistických
ekonomik, i když právě pro ně je typická.
Tento jev je příznačný i pro tržní
ekonomiky, v nichž státní podniky nezaujímají
dominantní postavení. Jeho příčinou
jsou některé systémové atributy státního
vlastnictví.
Koncepce privatizace proto vychází z následujících
tezí:
a) Ekonomických a lesnických cílů
reformy lesního hospodářství nelze
dosáhnout jen změnou politické struktury
centrálně orientovaného byrokratického
řízení, ale záměnou tohoto
systému obhospodařování státních
lesů systémem podnikatelským.
b) Transformace současných podniků a závodů
státních lesů na lesní společnosti
není negací dlouhodobého požadavku pracovních
kolektivů po hospodářské a lesnické
samostatnosti. Je ovšem negací toho typu samostatnosti,
která si osobuje právo rozhodovat, resp. spolurozhodovat
bez stejně velké míry majetkové zodpovědnosti
za výsledky a důsledky.
Není důvodu pro očekávání,
že jeden a týž pracovní kolektiv se bude
pod zastřešením lesního závodu
chovat lesnicky odborněji a ušlechtileji než
pod firmou lesní společnosti. Je však zcela
jisté, že tam bude nucen k chování racionálnímu.
Samotný proces transformace proběhne prostřednictvím
lesních společností postupně a přirozeným
přizpůsobením vnějšímu
tržnímu prostředí. Tento přerod
bude sociálně méně bolestný
a ekonomicky mnohem racionálnější než
někdy doporučované okamžité zefektivnění
činnosti organizací lesního hospodářství
administrativní cestou řízenými reorganizacemi
a reskrikcemi.
Transformaci podniků a závodů státních
lesů v lesní společnosti považují
odpůrci privatizace za ohrožení optimálního
lesního hospodaření a plnění
mimoprodukčních funkcí lesa. Doporučují
jen odprodej základních prostředků
jednotlivě i v ucelených souborech (dílny,
sklady, školky apod.) privátním subjektům,
které by pak měly zabezpečovat výkony,
dosud realizované ve vlastní režii lesních
podniků a závodů. Zmíněný
odprodej označují jako privatizaci činnosti.
Jde však jen o dílčí změnu, která
nemění kvalitu hospodářského
subjektu státních lesů a zachovává
zásadní systémový nedostatek organizací
rozpočtového typu: nutnost i možnost prokazovat
své hospodářské potřeby u financujících
orgánů.
Kvalita "potřeb" většinou nemůže
být jednoznačně ani prokázána
ani vyvrácena a z toho vyrůstá větší
nebo menší voluntarismus v řízení
těchto organizací. Zkušenosti ukazují,
že to platí pro všechny subjekty, které
nejsou plně existenčně závislé
na vlastní tvorbě finančních zdrojů.
Takovou závislost vytváří jen podnikání
vlastníků a ekonomická reforma proto směřuje
k privatizaci chování hospodářských
subjektů prostřednictvím privatizace vlastnických
vztahů. Při zachování státního
vlastnictví příslušné části
lesního fondu mohou ovšem privátní podnikatelské
subjekty les obhospodařovat jen na základě
smlouvy. Smluvní vztah odstátněných
a privatizovaných podniků a závodů
státních lesů ke státnímu lesnímu
fondu bude přitom konformní s nájemním
vztahem k soukromým lesům, o který by z existenčních
i vysloveně lesnických důvodů měly
usilovat.
Závěrem tedy může být řečeno:
Prostřednictvím lesních akciových
společností budou odstraněny centrálně
řízené byrokratické struktury, které
nedokázaly zajistit ani žádoucí stav
lesů z hlediska produkce dříví a tzv.
ostatních užitečných funkcí,
ani žádoucí ekonomickou racionálnost
vlastního obhospodařování.
Jejich nahrazení privátními subjekty s podnikatelsky
orientovaným a motivovaným chováním,
usměrňovaným a kontrolovaným již
existující a dále zdokonalovanou legislativou
(zákon o lesích, zákon o životním
prostředí), státní správou
a státní dohlédací službou, vytvoří
systémové předpoklady pro dobrou úroveň
lesnické i ekonomické stránky hospodaření.
Zařazení státních lesních podniků
do první vlny privatizace umožní, aby se urychleně
přizpůsobily změněné vlastnické
struktuře své primární výrobní
základny v rámci vznikajícího vnějšího
tržního prostředí.
Přitom je třeba konstatovat, že odpůrců
není mnoho. Zmíněné články
v denním i odborném tisku a protestní dopisy
lesnických organizací jsou pouze vytrvalým
opakováním dvou stanovisek, která reprezentují
názor několika málo desítek jedinců,
nikoliv podstatné části lesnické veřejnosti.
Naopak, "mlčící většina"
je si vědoma toho, že jen zásadní změna
ve způsobu užívání lesů
ve vlastnictví státu může zabránit
jejich přeměně ve "skanzen reálného
socialismu", k čemuž směřují,
vědomě i nevědomě, pseudoprivatizační
postoje včetně těch, které se odvolávají
na staré "zlaté časy" státních
lesů.
Shrneme-li na jedné straně teoretické a praktické
argumenty pro transformaci současných podniků
a závodů státních lesů na privátní
právnické osoby a na druhé straně
kritické připomínky k navržené
koncepci, zjišťujeme, že jádrem sporu není
transformace samotná, ale náplň a forma smluvního
vztahu mezi těmito právnickými osobami (akciovými
společnostmi) a státem jako vlastníkem tzv.
základního lesního půdního
fondu. Tento vztah ovšem má široké rozpětí
možností od dlouhodobého nájmu lesního
hospodářského celku určitou lesní
společností s podmínkou, že bude dodržován
lesní hospodářský plán a koncepce
státu jako vlastníka pro smluvní plnění
úkolů lesního hospodářského
plánu na základě zadání (objednávky)
příslušných činností u
lesních akciových společností jako
firem. Další alternativou je samozřejmě
možnost ponechání dostatečně
silného akciového podílu státu v těchto
společnostech.
Konkrétní řešení smluvních
vztahů má být součástí
statutu právnické osoby "Státní
lesy ČR", do jehož vypracování
vstoupí všechny zainteresované státní
i společenské instituce. Jde tedy o problém
otevřený, který nemá bezprostřední
omezující vliv na transformaci dosavadních
podniků a závodů státních lesů.
S pozdravem
V Praze dne 3. července 1991 | Bohumil Kubát, v.r." |