POSLANECKÁ SNĚMOVNA N. S. R. Č. 1922. |
|
I. volební období. |
6. zasedání. |
4022.
Zpráva
výboru ústavně-právního
o vládním návrhu zákona (tisk 4006)
o státním soudě.
Zákon
ze dne.......... 1923
o státním soudě.
Národní shromáždění republiky Československé usneslo se na tomto zákoně:
HLAVA I.
Organisace státního soudu.
§ 1.
Zřízení státního soudu.
Pro celé území Československé republiky zřizuje se státní soud v sídle nejvyššího soudu.
§ 2.
Složení státního soudu.
Státní soud skládá se z předsedy, jeho náměstka a potřebného počtu soudců z povolání a přísedících.
Předsedu státního soudu a jeho náměstka jmenuje na návrh vlády president republiky na dobu tří let.
Předsedu zastupuje jeho náměstek a náměstka soudce z povolání podle služebního pořadí nejstarší.
Potřebný počet soudců z povolání ustanovuje president nejvyššího soudu ze členů tohoto soudu na jeden rok. Na touž dobu ustanovuje jejich náhradníky (§ 5, odst. 1. a 2.) ze soudců znalých vojenského trestního práva. Soudcové z povolání pozbývají svého úřadu, jakmile přestali býti členy nejvyššího soudu.
Kolik má býti přísedících, určí vláda pokaždé podle potřeby. Jmenuje je na dobu tří let president republiky z osob, které mu navrhne vláda.
Týmž způsobem děje se jmenování nových členů na zbytek funkčního období, ukáže-li se toho potřeba.
§ 3.
Přísedící.
Přísedící musí býti státními občany Československé republiky, práva znalí, nejméně l0letí, nesmějí býti nezpůsobilými k úřadu porotce (§ 2 zákona z 23. května 1919, č. 278 Sb. z. a n.). Aktivní státní zaměstnanci, vyjímajíc vysokoškolské profesory, nemohou býti přísedícími státního soudu.
Úřad přísedícího smí býti odmítnut nebo složen jen z důvodů závažných. Rozhodnouti o tom náleží předsedovi státního soudu. Přísedící, pokud konají svůj úřad, jsou soudci po rozumu § 98 ústavní listiny; za porušení svých soudcovských povinností odpovídají jedině disciplinárnímu soudu nejvyššího soudu.
Disciplinárními tresty jsou písemné napomenutí, peněžitá pokuta do 10.000 Kč a ztráta členství ve státním soudě. Na tuto ztrátu uzná disciplinární soud také, vyjde-li na jevo, že přísedící neměl v době svého jmenování některé náležitosti uvedené v odst. 1. nebo že jí později pozbyl.
§ 4.
Zasedací období.
Státní soud soudí v obdobích, jichž počet a počátek určí padle potřeby jeho předseda.
§ 5.
Senáty.
Hlavní přelíčení před státním soudem koná se před senátem složeným ze šesti členů. Tři z těchto členů jsou soudcové z povolání, z nichž jeden předsedá.
Jde-li o případy, kde jsou obžalovány výlučně osoby podřízené pravomoci soudů vojenských, budiž na místo jednoho soudce z povolání přibrán náhradník ze soudců znalých vojenského trestního práva (§ 2, odst. 4.). Pro případy jiné těchto náhradníků přibírati nelze.
Předseda státního soudu sestaví před počátkem každého kalendářního roka potřebný počet senátů na celý tento rok tím způsobem, že stanoví jejich předsedy a členy, jakož i potřebný počet náhradníků; při tom zároveň určí, v jakém pořadí náhradníci nastupují. Takto sestavené stálé senáty vyhlásí se v úředním listě československé republiky. Veškerá rozhodnutí mimo hlavní přelíčení, pokud nenáležejí předsedovi soudu nebo předsedovi senátu, činí státní soud ve shromáždění tří soudců z povolání. Proti těmto rozhodnutím není opravného prostředku.
§ 6.
Vyloučení a zamítání.
(1) člen státního soudu je vyloučen:
1. je-li činem sám poškozen nebo je-li poškozený, obviněný, žalobce neb obhájce s ním příbuzný nebo sešvakřen v pokolení vzestupném nebo sestupném, je-li jeho bratranec nebo sestřenice nebo s ním ještě blíže příbuzný nebo ve stejném stupni sešvakřen, je-li k němu v poměru adoptivním nebo pěstounském, poručenském neb opatrovnickém;
2. byl-li mimo svůj úřad svědkem trestného činu nebo byl-li v této trestní věci vyslechnut jako svědek nebo znalec;
3. byl-li v téže věci vyšetřujícím soudcem, obhájcem, zástupcem soukromého žalobce neb účastníka nebo státním zástupcem.
(2) Obviněný i veřejný žalobce (§ 8) má právo zamítnouti soudce z povolání, může-li uvésti a osvědčiti jiné podstatné důvody proti jeho úplné nestrannosti.
(3) Každý člen soudu, u něhož se vyskytne některý důvod uvedený v odstavci prvním nebo druhém, je povinen oznámiti to ihned předsedovi státního soudu. Předseda učiní. toto oznámení presidentovi nejvyššího soudu.
(4) O vyloučení nebo zamítnutí člena státního soudu rozhoduje s konečnou platností předseda státního soudu nebo president nejvyššího soudu.
(5) Obviněný může zamítnouti dva přísedící bez udání důvodu (§ 19). Je-li několik obviněných, vykonávají toto právo zamítací společně. Neshodnou-li se, rozhoduje větší počet hlasů, při rovnosti hlasů je odmítnut ten, kdo v seznamu přísedících je uveden na místě pozdějším.
(6) Právo zamítací uvedené v odstavci druhém a pátém lze vykonati nejpozději osmý den před hlavním přelíčením.
(7) Došlo-li k vyloučení nebo zamítnutí člena státního soudu, učiní předseda státního soudu čeho třeba, aby byl senát doplněn:
§ 7.
Slib.
Předseda státního soudu, jeho náměstek a soudcové z povolání vykonají do rukou presidenta nejvyššího soudu přísežný slib, že budou šetřiti zákonů a věrně plniti své soudcovské povinnosti. Stejný slib vykonají přísedící před svým prvním soudcovským úkonem do rukou předsedy státního soudu, který je před tím upozorní na jejich práva a povinnosti.
§ 8.
Veřejný žalobce.
Veřejným žalobcem u státního soudu je vrchní státní zástupce v sídle státního soudu nebo jeho náměstek.
§ 9.
Osobní a věcné náklady.
O potřebný pomocný personál, místnosti a věcné potřeby postará se justiční správa. Přísedícím přísluší náhrada za ztrátu času, a nebydlí-li v místě soudu, také náhrada za cestu, nocleh a stravu ve výši, která se určí nařízením.
Stejným způsobem se ustanoví, jaká náhrada přísluší obhájcům zřízeným z moci úřední. Tyto náklady zakládá stát s výhradou práva k náhradě proti osobě, která je povinna nésti útraty trestního řízení.
§ 10.
Pořádkové pokuty.
Nedostaví-li se přísedící k hlavnímu přelíčení bez dostatečné omluvy, může mu předsedy senátu uložiti peněžitou pokutu, přiměřenou jeho majetkovým poměrům a podle okolností též náhradu útrat zmařeného hlavního přelíčení. Přísedící má právo do osmi dnů podati proti tomu námitky, a nichž rozhodne s konečnou platností tříčlenný senát (§ 5, odst. 4.).
§ 11.
Příslušnost.
Sbíhá-li se s trestným činem, o němž přísluší rozhodovati státnímu soudu, jiný trestný čin, náleží státnímu soudu konati trestní řízení také o tomto trestném činu, je-li s oním ve skutkové souvislosti státní soud může takovou trestní věc vyloučiti a odkázati ji soudu, jenž by jinak byl příslušný.
HLAVA II.
Řízení.
§ 12.
Obecná zásada.
O řízení před státním soudem platí obdobně ustanovení trestního řádu ze dne 23. května 1873, č. 119 ř. z., pokud tento zákon. nestanoví odchylek.
§ 13.
Řízení přípravné.
Přípravné řízení koná se u soudu příslušného podle obecných pravidel, a to podle ustanovení trestního řádu pro ten soud platného. Před podáním spisu obžalovacího je provésti vyšetřování 1, přípravné vyšetřování, vyhledávací řízení).
§ 14.
Řízení obžalovací.
Po skončeném vyšetřování podá státní zástupce soudu uvedeného v § 13 do čtrnácti Finů obžalovací spis u státního soudu v předepsaném počtu stejnopisů, připoje veškeré spisy.
Státní soud rozhodne z povinnosti úřední o své příslušnosti a přípustnosti obžaloby podle zásad uvedených v §§ 211 a 213 až 215 tr. ř., s úchylkami uvedenými v následujících paragrafech. Proti tomuto rozhodnutí není opravných prostředků.
Soukromý účastník nemá práva podati obžalobu podpůrnou § 8 tr. ř.).
§ 15.
Uzná-li státní soud, že je příslušný a že obžaloba je přípustná, vysloví, že obviněný se dává v obžalobu. Zároveň rozhodne o uvalení nebo dalším trvání vazby, jakož i o tom, má-li se některá věc vyloučiti z trestního řízení. O svém rozhodnutí dá věděti obviněnému zároveň se spisem obžalovacím a veřejnému žalobci (§ 8).
§ 16.
Prohlásí-li se státní soud nepříslušným, uvědomí o tom obviněného i státního zástupce podavšího obžalovací spis. Tomuto státnímu zástupci náleží, aby do osmi dnů u příslušného sondu buď podal nový spis obžalovací neb učinil jinaké návrhy.
Totéž platí, vyloučil-li státní soud některou trestní věc ze společného řízení a odkázal-li jí soudu jinak příslušnému.
§ 17.
Výrok jiného soudu o nepříslušnosti.
Má-li sborový soud první stolice, soud porotní nebo soud vojenský, před nímž se koná hlavní přelíčení, za to, že věc náleží před státní soud, vysloví unesením svou nepříslušnost. Rozhodnouti o tom náleží v řízení před soudem porotním soudnímu sboru samému. Proti takovému usnesení není opravného prostředku.
Má-li soud rozhodující o námitkách proti obžalovacímu spisu za to, že je příslušný státní soud, vysloví toliko nepříslušnost soudu, u něhož byl podán spis obžalovací, uveda tento důvod.
V obou těchto případech náleží státnímu zástupci; aby do osmi dnů buď podal státnímu soudu nový spis obžalovací neb učinil jinaké návrhy.
§ 18.
Závaznost výroku o nepříslušnosti státního soudu.
výrok státního soudu, jímž se prohlásil nepříslušným, je pro všechny jiné soudy závazný, leč by skutkový podklad tohoto výroku podstatně se změnil po rozhodnutí státního soudu.
§ 19.
Přípravy k hlavnímu přelíčení.
Předseda senátu, když uvědomuje obviněného o rozhodnutí podle § 15, vyzve ho zároveň, aby se prohlásil, chce-li, hledě na spis obžalovací, činiti návrhy na provedení dalších průvodů nebo jinaké zjištěni. Zároveň vyzve jej, aby do určité lhůty oznámil, zřídí-li si obhájce; neučiní-li tak, zřídí se mu neodkladně obhájce z moci úřední z osob oprávněných k obhajování u soudů československé republiky.
Usnese-li se státní soud, aby obviněný byl vzat do vazby neb aby v ní byl ponechán, zařídí předseda senátu, aby byl dodán do věznice, určené pro vyšetřovance státního soudu.
Den hlavního přelíčení nařídí předseda senátu tak, aby obsílka byla obžalovanému doručena nejpozději čtrnáct dnů před tímto dnem, leč by obviněný výslovně souhlasil se zkrácením této lhůty.
Spolu s obsílkou buďtež obviněnému oznámena jména členů nalézacího soudu a jména náhradníků a budiž poučen o právu zamítacím.
Hlavní přelíčení koná se zpravidla v sídle státního -soudu. Podle potřeby může však státní soud se usnésti, že hlavní přelíčení se bude konati na jiném místě republiky.
§ 20.
Hlavní přelíčení.
Hlavní přelíčení koná se podle pravidel platných pro sborové soudy první stolice.
Zastupování obžaloby při hlavním přelíčení může ministerstvo spravedlnosti přenésti na některého státního zástupce.
Státní soud rozhodne v každém případě ve věci samé, i když nabude přesvědčení, že čin, jehož se obžalovaný dopustil, náleží pod jiné ustanovení trestního zákona nežli je v obžalobě uvedeno.
Při rozhodování věci řídí se státní soud ustanoveními trestních zákonů, jichž by bylo užíti soudu příslušnému podle obecných pravidel.
Úhrnný a sjednocený trest podle § 517 trestního řádu zák. čl. XXIII. z r. 1896, stanoví státní soud vždy sám v neveřejném sedění. Proti tomuto rozhodnutí není opravného prostředku.
§ 21.
Hlasování.
Přísedící hlasují před soudci z povolání.
§ 22.
Opravné prostředky.
Proti rozsudku státního soudu je přípustná jedině dovolací stížnost na nejvyšší soud z těchto důvodů, že byl porušen trestní zákon (§ 281, č. 9 až 11 tr. ř.),
2. že byla hrubě porušena některá stěžejní zásada trestního řízení.
Důvod uvedený pod č. 2 lze uplatňovati toliko, měla-li vytýkaná vada rozhodující vliv na výrok o vině.
mateční stížnost k zachování zákona je přípustná.
§ 23.
Dovolací stížnost mohou podati ve prospěch obžalovaného obžalovaný, jeho zákonný zástupce a obhájce; je-li obžalovaný nezletilý, může proti jeho vůli dovolací stížnost podati zákonný zástupce i obhájce.
V neprospěch obžalovaného může ji podati toliko veřejný žalobce (§ 8).
Jinak platí o podávání dovolací stížnosti a řízení o ní obdobné ustanovení §§ 284 až 293 tr. ř. a zákona ze dne 31. prosince 1877, č. 3 ř. z. z roku 1878. Při tom užíti jest o dovolacím důvodě, uvedeném v § 22, č. 2, ustanovení platných o zmatečním důvodu, uvedeném v § 281, č. 4 tr. ř.
§ 24.
Výkon rozsudku.
Jakmile rozsudek nabude právní moci, zašle státní soud veškeré spisy sborovému soudu první stolice svého sídla, a jde-li o osobu podřízenou vojenské soudní pravomoci, divisnímu soudu téhož místa. Těm náleží postarati se, aby byl rozsudek vykonán podle platných ustanovení. Jim přísluší také učiniti veškerá další rozhodnutí přikázaná jinak soudu nalézacímu. Rozhodovati o návrhu na obnovu trestního řízení a rozhodovati v případech §§ 410 a 411 tr. ř. zůstavuje se státnímu soudu samotnému. Mimořádná obnova řízení podle § 362 tr. ř. je vyloučena.
HLAVA III.
Závěrečná ustanovení.
§ 25.
Státním zástupcem rozumí se v § § 14, 16, 17 a 20, jde-li výlučně o osobu podřízenou jinak vojenské soudní pravomoci, vojenský prokurátor.
§ 26.
Státní soud je příslušný také pro trestné činy spáchané před účinností zákona na ochranu republiky, pokud obžaloba v této době nenabyla ještě právní moci.
§ 27.
První jmenování soudců z povolání platí do konce roku 1923, první jmenování předsedy soudu, jeho náměstka a přísedících do konce roku 1925.
§ 28.
V příloze stanovené znění zákonných ustanovení prohlašuje se za autentické.
§ 29.
Tento zákon nabude účinnosti dnem vyhlášení.
Jeho provedení ukládá se ministrům spravedlnosti a národní obrany.
Důvodová zpráva.
Tím, že přijali jsme ve výboru § 36 osnovy zákona na ochranu republiky, stanovili jsme, že určité delikty proti státu vzhledem k závažnosti trestního činu, k výši trestu a právní kvalifikaci činu trestného patří před státní soud; tím stanovili jsme zároveň, že tento státní soud musíme konstituovat. V dotčeném §u byla také slíbeno, že takový státní soud a jeho složení a řízení před ním upraví se zvláštním zákonem. Plníme tedy jenom slib, který jsme si v dotyčném ustanovení zákonem dali, když jednáme o vládní osnově, která se pokouší o to, konstruovat takovýto státní soud a stanovit pro něho zvláštní řízení. Jestli jsme se rozhodli v zákoně na ochranu republiky nově konstruovat některá zákonná ustanovení o činech trestních proti státu a jeho představitelům, jestli jsme hleděli skutkové podstaty starého trestního zákona upravit dle moderních názorů trestní theorie, pak není pochyby o. tom, že je jenom důsledným, když se nespokojujeme s dosavadním trestním řádem a hledíme také vytvořit zvláštní instanci soudní, pro některé závažnější a těžší delikty protistátní. Nejlepší a nejúčelnější zákon nedosáhl by cíle, kdyby se ho správně neužívalo. Otázka tato souvisí s otázkou, zda možno v plném rozsahu zachovat poroty v budoucím novém trestním řádu. V tomto směru máme v theorii trestního práva různé někdy protichůdné názory. Jedni by chtěli rozšířit působnost porot jmenovitě v tam směru, že chtějí přiznat porotcům právo spolurozhodovat při výměře trestu. Jiní naproti tomu pokládají poroty za rekvisity starého liberalismu, které mylně prohlašovány jsou ještě dnes za paladium občanských svobod. Není pochyby, že novodobá demokracie, která přetvořila také útvar porot a zanesla do celého veřejného života politické vlivy, dotkla se značně také dosavadní struktury porotních soudů i jejich psychologie rozsuzovací. Není pochyby, že dnes agitační vlny politického, sociálního neb národnostního stranictví zaléhají až do soudních síní, kde sedí mužové a ženy z lidu. Přiznám však, že nějaké radikální řešení, které by úplně odstraňovalo poroty, aniž by při tom skutkové podstaty trestních činit měnilo, zavedlo by nás k druhé nebezpečné krajnosti. Určité činy trestné právě tím, že j sou dány porotám k rozsouzení, stávají se úplně nestihatelné. Právě proto starobylá přísnost těchto předpisů nijak nám nevadila a. mohly se proto tyto předpisy dožít nových demokratických dob. Kdybychom nyní bez přetvoření skutečných podstat některých trestních činů mechanicky vzali tyto skutkové trestní činy porotám, a dali je zkoušeným soudcům, vynikla by nám teprve krutost a zastaralost předepsaných trestů.
Z tohoto hlediska zdá se, že předložená osnova zákona o státním soudě je zdravým kompromisem mezi uvedenými dvěma názory. Některé skutkové podstaty, když jsme je zmodernisovali, odňaty jsou porotám, ale nejsou hned dány nynějším úřednickým odborným soudům, nýbrž tvoří se pro ně zvláštní instance, v kterých sice vládne odborná právnická znalost, ale nerozhoduje tu pouze úřednický aparát, nýbrž přísedící, kteří jsou vzati ne z úředníků státních, nýbrž z mužů práva znalých, 40letých, kteří mají způsobilost k úřadu porotčímu. Vidíme tedy, že v instituci této projevují se prvky obou soudů, jak soudu odborného státního, tak soudu lidového.
Takováto konstrukce zvláštního státního soudu pro určitý výsek trestních věcí zvlášť důležitých, není novinkou. Německo již v Babách mírových přikázalo říšskému soudu vyšetřování i rozhodování první a poslední instanci o velezradě a zemězradě namířené proti císaři a říši. Vojenské vyzvědačství přikázáno bylo zákonem z 3. června 1914 také říšskému soudu. v dnešním republikánském Německu zákonem z 21. července 1922 zřízen byl zvláštní státní soud, jemuž mimo velezradu přikázána byla ještě celá řada dalších trestních činů proti zákonu na ochranu republiky. Rozdíl tohoto soudu od našeho soudu jak ho proponuje vládní návrh je ten, že soud státní ve vládním návrhu uvedený má být soudem řádným a nikoli výjimečným. Vládní osnova chce definitivně řešit kompetenci tohoto soudu a definitivně přikázat tomuto soudu delikty zvlášť těžké a zvlášť trestné.
Soud státní dle vládní osnovy skládá se jednak ze soudců z povolání, jednak z přísedících. Počet jejich nebyl stanoven pevně, nýbrž bude stanoven podle potřeby a rozsahu agendy. Při složení bylo dbáno toho, aby soudcové byli k vykonávání svého úřadu kvalifikovaní a naprosto neodvislí..Proto vybíráni jsou soudcové z povolání z členů Nejvyššího soudu a přísedící musí býti práva znalí, nejméně 40letí a způsobilí k úřadu porotčímu. Soudcové i přísedící jsou neodvislí ve smyslu § 98 ústavní listiny. Nemohou být zbaveni svého úřadu leč nálezem disciplinárního soudu Nejvyššího soudu. Pro porušení soudcovských povinností podřizují se jak soudcové, tak přísedící disciplinární moci Nejvyššího soudu. Vládní osnova stará se také o to, aby celá instituce nového soudu byla neodvislá od ostatních ústavních činitelů, aby nemohla se stát exponentem politickým.
Prvnímu požadavku bylo vyhověno tím, že jmenovací právo bylo rozděleno. Přísedící jmenuje president republiky z osob, navržených vládou. Ve výběru přísedících je však vláda omezena potud, že nemůže navrhnouti za přísedící aktivní státní zaměstnance s výjimkou vysokoškolských profesorů, kteří pro svou disciplinární autonomii jsou na vládě úplně neodvislí. Aby však ani mezi členy státního soudu nemohly případ od případu býti vybírány osoby vládě snad pohodlnější, provádí se ve smyslu § 99, odst. 2. ústav. listiny zásada stálých senátů, utvořených na celý rok a vždy předem veřejně vyhlášených. Konečně rozšiřuje se i zamítací právo po té stránce, že se dovoluje obviněnému, aby dva z přísedících odmítl bez udání důvodů. I tím je zaručeno, že nebudou k rozhodování povolány osoby, jež by snad obviněný považoval za osobně nebo politicky zaujaté.
Rovněž pamatováno na to, aby státní soud sám nemohl se státi význačným politickým exponentem. K tomu směřuje ustanovení, že funkční období soudců z povolání bylo obmezeno na jeden rok, předsedy, jeho náměstka a přísedících na tři roky. Není ovšem vyloučeno, že mohou býti jmenováni znova.
V zájmu nerušeného chodu trestního soudnictví je nutno stanoviti též zvláštní sankce pro liknavé přísedící. Jsou to pořádkové pokuty nebo také uložení náhrady útrat zmařeného hlavního přelíčení. Přiznává se zásadně náhrada za ztrátu času a těm, kdož nebydlí v sídle soudu, též náhrada za cestu, stravu a nocleh. Výše této náhrady bude určena nařízením, ježto se nedoporučuje, aby zákon byl zatěžován ustanovením, jež bude časem snad vyžadovati změn.
Ve složení nalézacích senátů nutno zachovat naprostou paritu soudců z povolání a přísedících. Povolává se proto do každého senátu po třech členech z obou skupin. Naproti tomu rozhodování mima hlavní přelíčení přikazuje se tříčlennému senátu, složenému ze soudců z povolání. Jde totiž o procesní úkony namnoze neodkladné, jež nad to neprejudikují nikterak rozhodnutí ve věci samé.
Úřad veřejného žalobce svěřuje se vrchnímu státnímu zástupci v sídle státního soudu nebo jeho náměstku. Nečiní se to však bez výjimky. Ministerstvo spravedlnosti se zmocňuje, aby zastávání veřejné obžaloby při hlavním přelíčení svěřilo kterémukoli státnímu zástupci v republice. Děje se tak hlavně z důvodů ekonomických, poněvadž státní zástupce, jenž byl činný v řízení přípravném, zná zajisté nejlépe a do podrobností nejen obsah spisů, nýbrž i průběh řízení.
Příslušnost státního soudu byla vytčena v § 36 a 37 zák. na ochranu republiky. Toto ustanovení bylo potřebí doplniti pouze po té stránce, že státní soud rozhoduje i v trestních věcech, jež se sbíhají s hlavní trestní věcí, arci jen když tyto věci j sou spolu ve skutkové souvislosti. Ale i pak se připouští, aby státní soud vyloučil trestní řízení pro takové souběžné trestné činy a odkázal je příslušnému soudu.
Řízení před státním soudem má se konati podle obdoby trestního řádu, platného v jeho sídle. úchylky, jež návrh zákona uvádí, jsou odůvodněny poměrem státního soudu k jiným soudům. Státní soud je soudem pouze nalézacím. Přípravné řízení náleží konati soudu občanskému nebo vojenskému, jinak příslušnému. Trestní věc dostane se tedy před státní soud teprve tehdy, když veřejný žalobce po vyšetřování, jež se v těchto případech obligatorně nařizuje, shledal odůvodněným podati obžalobu.
Na rozdíl od platného práva ustanovuje se, aby státní soud zkoumal v tomto stadiu z úřední moci svoji příslušnost i přípustnost obžaloby, a aby z úřední moci též rozhodl o uvalení neb dalším trvání vazby neb i o vyloučení některé trestní věci. Dosavadní řízení o námitkách proti obžalovanému spisu bylo totiž nepraktické a protahovalo značně řízení. Nové řízení obžalovací je proto také pro obviněného daleko výhodnější, ježto nemá býti vyčkáváno teprve jeho námitek.
Zvláštní zmínky zasluhují ustanovení o příslušnosti státního soudu. Shledá-li státní soud, že je příslušný, pak výrok jeho je konečný a přísluší mu rozhodnouti ve věci samé, i když podle výsledku dalšího řízení by čin se jevil jiným trestným činem, do jeho příslušnosti nenáležejícím. To platí i tehdy, když by čin takový patřil před soud porotní. Svou vysokou úrovní a složením jest státní soud při nejmenším rovnocenny soudu porotnímu a nebylo by ekonomické, aby celé řízení pro nepříslušnost později na jevo vyšlou mělo býti opakováno. Naproti tomu, uzná-li státní soud, že je nepříslušný, pak výrok jeho je závazný pro všecky ostatní soudy, leč by skutkový podklad jeho rozhodnutí o příslušnosti za dalšího řízení se podstatně změnil.
Zbývá ještě řešiti případ, kdy řízení zahájeno bylo u jiného soudu a tento soud shledal, že je nepříslušný proto, že věc patří před státní soud. V tomto případě mění se dosavadní právo tak, že tento jiný soud vyřkne svou nepříslušnost pouze usnesením. Jinak by v důsledku § 281, č. 6 tr. ř. mohlo dojíti k odporu mezi rozhodnutím nejvyššího soudu a státního soudu. Přípravy k hlavnímu přelíčení jsou obdobné jako v řízení před sborovým soudem. Zmínky zasluhuje ustanovení o obligatorním hájení, k němuž mohou býti povoláni obhájci z celé republiky, dále rozšíření přípravné lhůty k hlavnímu přelíčení a ustanovení o právu zamítacím.
Pro hlavní přelíčení nebylo třeba stanoviti úchylek ze zásad platných pro sborové soudy prvé stolice. Toliko bylo výslovně stanoviti na odstranění možných pochybností, že, pokud tu není ustanovení hmotně právních, platných pro celou republiku, užije státní soud práva platného u soudu, který by byl jinak příslušný, tedy zpravidla toho práva, které platí v místě, kde byl čin spáchán (zák. ze 17. prosince 1920, čís. 1 Sb. z. a n. 1921).
Státní soud již svým obsazením zaručuje správnost a nestrannost rozhodování. Přes to návrh jde dále, nežli právo říšskoněmecké, a připouští proti rozsudku státního soudu zvláštní opravný prostředek, totiž dovolací stížnost. Jako důvod takové stížnosti může býti buď nesprávné užití práva hmotného nebo vada formální. Pokud jde o první skupinu důvodů dovolací stížnosti, nemění návrh nic na platném právu (§ 281, č. 9-11 tr. ř.). Pouze pokud jde o vady formální, obmezuje vládní návrh důvod dovolací stížnosti na hrubé porušení stěžejních zásad trestního řízení, jež mělo rozhodující vliv na výrok o vině. Ostatně oproti dnešnímu stavu i při tomto obmezení lze mluviti o zlepšení, ježto vliv takové vady na výrok o vině bude moci býti snáze zjištěn, nežli v řízení porotním, kde jeho vliv na rozhodnutí porotců je zpravidla nepřezkoumatelný, ježto porotci výroku svého neodůvodňují.
činnost státního soudu končí zpravidla právní mocí rozsudku. Nemělo by smyslu, aby členové státního soudu, kteří jsou zároveň členy nejvyššího soudu, byli zatěžováni i pracemi spojenými s výkonem rozsudku. Pouze bylo nutno vyhraditi jim zvláště důležité akty tohoto porozsudkového řízení, totiž rozhodování o dodatečném zmírnění trestu, o návrhu na udělení milosti (§ 410 a 411 tr. ř.) a o obnově trestního řízení.
Podle § 37 zákona na ochranu republiky mají jurisdikci státního soudu v míru býti podřízeny i osoby, podrobené jinak vojenské soudní pravomoci. V nalézacím soudě bude zasedati aspoň jeden odborník vojenský, zkoušený z trestního práva vojenského, jsou-li obviněny výlučně osoby podrobené vojenské soudní pravomoci. Obdobně má v takových případech býti připuštěno, aby veřejnou obžalobu při hlavním přelíčení zastupoval vojenský prokurátor.
Ustanovení navrhovaného § 26 souhlasí s článkem IV. uvoz. zákona k trestnímu řádu.
Vyskytla se námitka, že takovýto státní soud odporuje §u 94, odst. II. ústavy, který stanoví, že nikdo nemůže být odňat svému zákonnému soudci. Toto ustanovení však nemá v ústavě té praktické ceny, jak by se zdálo. Uvedená věta dá se historicky vysvětlit jen tak zv. kabinetní justicí v býv. monarchiích absolutních, proti kteréžto dotyčné místo ústavy konstitučních států bránilo se ustanovením, že nikdo nesmí být odňat zákonnému soudci; nejde tudíž v §u 94, odst. II. o nic jiného, než stanoviti, že soudy mohou být zřízeny pouze zákonem, a že ani zákonem nelze zřídit soud pro určitý konkrétní případ. To jsou však dle dnešních názorů právních samozřejmosti, kterých, kdyby nebylo historického důvodu, nebylo by v ústavě vůbec třeba. V našem případě jde o řádný soud zákonem stanovený, jemuž zákonem určuje se určitá kompetence a stanoví se určité řízení. Sám § 94 v 3. odst. stanoví, že v řízení trestním mohou být zavedeny soudy výjimečné, ale pouze v případech zákonem předem stanovených, a to na dobu obmezenou.
Výminka tato je vlastně jen výminkou zdánlivou, ježto i výminečný soudce podle tohoto odstavce je zákonným soudcem, jelikož je právě zákonem připuštěn a zákonem stanoven. Kdyby měla 2. věta §u 94 ten smysl, že by nesměl být stanoven žádný nový soud, pak by každá reforma trestního řádu byla předem vyloučena, což jistě nechtěl § 94, II. odst. ústavy.
Vládní návrh zákona o státním soudě skládá se podstatně ze dvou částí. První část jedná o organisaci státního soudu, druhá pak o řízení před státním soudem. K těmto dvěma částem pak pojí se ustanovení závěrečná. Státní soud zřízen je pro celé území Československé republiky, čímž zaručena jednotnost judikatury jak v zájmu republiky, tak v zájmu občanstva.
V § 28 prohlašují se zákonná ustanovení v příloze obsažená za autentická.
To jsou důvody, pro které usnesl se ústavní výbor doporučit poslanecké sněmovně N. S. ku přijetí osnovu zákona o státním soudě, jak shora je uvedena.
V Praze dne 28. února 1928.
Předseda: |
Zpravodaj: |
Dr. Hruban, v. r. |
Dr. Matoušek, v. r. |