Pokud není v této
hlavě stanoveno jinak, použijí se na výkon
vazby obviněných, kteří nejsou občany
České republiky, ostatní ustanovení
tohoto zákona.
/1/ Obviněného cizince
je bezprostředně po přijetí do vazby
nutno poučit o jeho právu obracet se na diplomatickou
misi a konzulární úřad státu,
jehož je státním občanem. Uprchlíci
a bezdomovci se poučí o právu obracet se
na diplomatickou misi státu, pověřeného
chránit jeho zájmy
nebo na mezinárodní orgány, jejichž
posláním je tyto zájmy chránit. Tím
není dotčena povinnost orgánu činného
v trestním řízení vyrozumět,
v souladu s příslušnou mezinárodní
smlouvou, o vzetí do vazby zastupitelský orgán
státu, jehož je obviněný občanem.
/2/ Obviněný cizinec,
bezdomovec nebo uprchlík se poučí o právu
na přijetí konzulární návštěvy
zástupců orgánů, uvedených
v odstavci 1. Konzulární návštěva
se uskuteční za podmínek stanovených
zvláštními předpisy. Tato návštěva
se nezapočítává do návštěv
podle ustanovení § 14 odst.l tohoto zákona.
/3/ Poučení obviněného
se provede v jeho mateřském jazyce nebo v jazyce,
jemuž rozumí.
/4/ Při výkonu vazby
na cizincích se podle možnosti přihlédne
k požadavkům jejich kulturních a náboženských
tradic.
/1/ Kontrolu nad výkonem
vazby provádějí orgány určené
k tomu účelu Parlamentem nebo zvláštním
zákonem. Kromě těchto orgánů
mají toto oprávnění ministr spravedlnosti,
generální ředitel Vězeňské
služby a jejich náměstci.
/2/ Osoby uvedené v odstavci
1 mohou pověřit prováděním
kontroly i jiné osoby.
Ministerstvo spravedlnosti vyhláškou
stanoví pravidla vnitřního pořádku
v ústavu.
Tento zákon nabývá
účinnosti dnem 1. listopadu 1993.
Obecná část:
Současná právní
úprava výkonu vazby je provedena předpisem
vydaným ministrem spravedlnosti (Řád výkonu
vazby) na základě zmocnění daného
mu v § 360 odst. 3 trestního řádu. Některé
otázky výkonu vazby jsou upraveny zákonem
ČNR o Vězeňské službě
a justiční stráži ČR č.
555/1992 Sb., který upravuje postavení Vězeňské
služby, zajištující vedle výkonu
trestu odnětí svobody také výkon vazby.
Vazba je významným zásahem do osobní
svobody a jejím výkonem dochází k
omezování základních
lidských a občanských práv. Je proto
třeba, aby rozsah omezení těchto práv
a všechny podstatné otázky výkonu vazby
byly upraveny zákonem. Navrhovaný zákon vychází
z Listiny základních práv a svobod a v jejím
duchu upravuje postavení osob ve vazbě.
Zejména je sledován požadavek, aby omezení
práv a svobod těchto osob plně vycházelo
ze zákona a bylo v souladu s podstatou a smyslem vazby.
Při koncipování
návrhu zákona byl brán zřetel také
k mezinárodním dokumentům přijatým
v rámci OSN, které mají vztah k úpravě
vazebního režimu. Jedná se především
o Standardní minimální pravidla pro zacházení
s vězni, která vydala Hospodářská
a sociální rada OSN v roce 1958, a Rezoluci k vyšetřovací
vazbě přijatou 8.kongresem OSN o prevenci zločinu
a zacházení s pachateli z roku 1990.
S realizaci navrhovaného
zákona nejsou přímo spojeny zvláštní
požadavky na státní rozpočet.
Zvláštní
část:
K § 1:
Způsob výkonu vazby
v trestním řízení má být
upraven zákonem, vymezujícím zejména
práva a povinnosti osob ve vazbě a postavení
osob zajištujících výkon vazby a dozor
nad tímto výkonem.
K § 2:
Toto ustanovení obsahuje
základní kriteria pro vymezení práv
a povinností osob ve vazbě. Jsou to princip presumpce
neviny, účel vazby odvozený od důvodu,
pro který je vazba uvalena, a objektivní potřeba
omezení vyvolaná společným pobytem
v ústavu. Účel vazby vyplývá
ze zákonných důvodů, pro které
lze obviněného vzít do vazby (§ 67 tr.
ř.), u vydávací vazby je její účel
dán potřebou zajistit vydání osoby
do ciziny (§ 381 tr. ř.).
K § 3:
Ustanovení vychází
ze zákona ČNR č. 555/1992 Sb., o Vězeňské
službě a justiční stráži
České republiky, která je pověřena
zajišťováním výkonu vazby.
K § 4:
Vychází se z předpokladu,
že výkon vazby se provádí buď v
zařízeních určených pouze pro
výkon vazby (věznice) nebo lze pro vazební
účely určit zvláštní oddělení
v ústavech pro výkon trest odnětí
svobody. Při označení těchto zařízení
se respektuje terminologie, použitá již v zákoně
ČNR č. 5 S 5/1992 Sb., o Vězeňské
službě a justiční stráži
České republiky.
K § 5:
Písemný příkaz
soudu je jednou ze záruk zákonnosti při umisťování
osob ve věznicích. Pro věznici, která
není účastníkem trestního řízení,
je písemný příkaz soudu jediným
závazným aktem pro přijetí obviněného
do věznice. Pravomoc a příslušnost soud
k vydání příkazu vyplývá
z trestního řádu.
K § 6:
Ustanovení obsahuje obecné
principy umisťování obviněných
do cely a možnost umístit obviněného
samostatně na cele, jsou-li pro to podmínky ve věznici
nebo vyžaduje-li takové umístění
situace v ústavu.
K § 7:
V tomto ustanovení jsou
vymezena hlediska pro diferencované umisťování
obviněných do cel. Úprava obsahuje v souladu
se shora citovanými mezinárodními dokumenty
obvyklá diferenciační kriteria, jakými
jsou pohlaví, vazební důvody, spolupachatelství,
formy zavinění trestných činů,
stupeň nebezpečnosti činů, z nichž
jsou osoby obviněny, zdravotní hlediska. Zakotvuje
se i možnost umístit z důvodů zachování
vnitřního pořádku a kázně
do samostatné cely obviněného s agresivním
nebo jinak nevhodným chováním.
K § 8:
Zmírněný
režim výkonu vazby lze aplikovat v rámci principu
presumpce neviny u obviněných, jejichž chování
dává záruku, že povolený volný
pohyb a styk s druhými obviněnými nebude
ohrožovat účel vazby.
K § 9:
Rozsah zákonem zaručeného
minimálního vybavení cel pro jednotlivou
osobu umístěnou v cele, je vymezen obdobně
jako u osob ve výkonu trestu odnětí svobody
(§ 11 odst. 1 zák. č. 59/1965 Sb., ve znění
pozdějších předpisů).
K § 10:
V souladu s platnou právní
úpravou se stanoví, že k propuštění
obviněného z ústavu je třeba písemného
příkazu soudu. Zvláštní zákon
může stanovit, v kterých případech
toto právo přísluší i prokurátorovi
(v současné době tak stanoví §
72 odst. 2 tr. řádu).
K § 11:
Obviněnému se zákonem
zaručuje strava v odpovídajícím množství
a kvalitě tak, aby výkon vazby nebyl na újmu
jeho zdraví.
K § 12:
Obviněnému se dává
možnost užívat v ústavu vlastní
ošacení, předpokladem však je jeho hygienická
a estetická nezávadnost a výměna na
vlastní náklady. Pokud této možnosti
nechce nebo nemůže využít, má nárok
na oblečení a obuv z prostředků ústavu.
K § 13:
S ohledem na presumpci neviny
není zásadně omezována četnost
korespondence obviněného. Její kontrola se
provádí vzhledem k nutnosti zajistit účel
vazby a dále bezpečnost osob a majetku v
ústavech.
K § 14:
Možnost, aby obvinění
přijímali v ústavu návštěvy,
je limitována současnými podmínkami
v našem vězeňství. Zákonem se
pouze garantuje právo na minimální rozsah
návštěv, což nevylučuje, aby návštěva
se obviněnému povolila v častějších
intervalech (zejména u mladistvého) v závislosti
na důvodech pro takový postup a provozních
možnostech ústavu. K zajištění
účelu vazby a vnitřního pořádku
v ústavech se připouští při návštěvách
přítomnost orgánu Vězeňské
služby a s přihlédnutím
k důvodu vazby i orgánu, který vede ve věci
řízení.
K § 15:
Z mravních a náboženských
důvodů je třeba, aby se obviněným
umožnilo využívat duchovních služeb,
které jsou součástí posláni
církví a náboženských společností.
Ve smyslu § 9 odst. 2 zák. č. 308/1991 Sb.,
dohodnou církve a náboženské společnosti
se správou věznice pravidla výkonu náboženských
úkonů v ústavu. Je třeba rovněž
umožnit návštěvu sociálních
pracovníků v ústavu, pokud plní úkoly
vyplývající z obecně závazných
právních předpisů.
K § 16 až 18:
V těchto ustanoveních
se zaručuje zabezpečení elementárních
potřeb obviněných ve sféře
materiální, zdravotní a kulturní,
v souladu s požadavkem minimalizace zásahů
do základních lidských práv a se zřetelem
k mezinárodním dokumentům, jež se týkají
vězeňství.
K § 19:
V souladu s mezinárodními
vězeňskými pravidly se obviněným
umožňuje pracovat, jestliže o to požádají
a umožňují-li to provozní podmínky
ústavu. Práce je - zejména při dlouhodobějším
výkonu vazby - významným činitelem,
který může pozitivně ovlivňovat
psychický a fyzický stav obviněného.
K § 20:
Protože obviněný
ve vazbě má mnohem omezenější
možnosti domáhat se svých práv, dává
se mu zákonná záruka k podáváni
stížností a žádostí státním
orgánům k uplatňování jeho
práv. Nejde ovšem o petiční právo,
které je upraveno zvláštním zákonem.
K ochraně práv obviněného se mu rovněž
zaručuje rozmluva s ředitelem ústavu nebo
s osobou, vykonávající v ústavu kontrolu
nad výkonem vazby.
K § 21:
Jde o obecné vymezení
povinností obviněného, jejichž konkretizaci
obsahují zejména ústavní řády.
K povinnostem obviněného patří i povinnost
strpět úkony, které jsou vůči
němu oprávněny provést orgány
vězeňského služby podle zákona
o Vězeňské službě. V tomto zákoně
se také stanoví prostředky, jimiž je
dovoleno donutit obviněného
k plnění jeho povinností (tzv. donucovací
prostředky).
K § 22 až 24:
Navrhovanou úpravou se
jasně diferencuje mezi kázeňským trestem
jako dodatečnou sankcí za porušení pořádku
nebo kázně a pořádkovým opatřením
(t. j. podle zákona ČNR č. 555/1992 Sb.,
donucovacím prostředkem), jehož smyslem je
zabránit obviněnému v dalším
protiprávním jednání. Dosavadní
řád výkonu vazby tento rozdíl dostatečně
nerespektoval, ačkoliv se jedná o rozdílné
prostředky z hlediska jejich účelu, cíle
i podmínek použití.
Systém kázeňských
trestů převážně navazuje na dosavadní
úpravu v předpise vydaném ministrem spravedlnosti,
nově se zavádí možnost uložení
pokuty, jako obdoba postihu za podobná jednání
na základě zák. ČNR č. 200/1990
Sb., ve znění pozdějších předpisů.
Z praktických důvodů se upravuje i zabrání
věci. Na rozdíl od kázeňského
práva u osob ve výkonu trestu odnětí
svobody, které zahrnuje i udělování
kázeňských odměn a je nástrojem
spolupůsobícím v penitenciární
činnosti, je úprava kázeňského
trestání obviněných
jednodušší a je omezena na nezbytný pořádek
při výkonu vazby.
Zakotvení možnosti
ukládání kázeňských
trestů není v rozporu s presumpcí neviny
obviněných. Kázeňské tresty
je možné ukládat pouze za zaviněná
jednání spočívající
v nerespektování právní povinnosti
během pobytu v ústavu (obdobně jako je tomu
např. u vojáků v kasárnách).
Stížnosti obviněného
proti rozhodnuti o uložení kázeňského
trestu se zásadně přiznává
odkladný účinek. Výjimku tvoř
i rozhodnutí o uložení trestu samovazby, kde
za zákonem stanovených dalších podmínek
by se přiznáním odkladného účinku
fakticky zmařil účel tohoto kázeňského
trestu. Naopak odkladný účinek lze přiznat
i stížnosti proti usnesení o propadnutí
nebo zabráni věci, která jinak by mohla být
použita např. k ohrožení bezpečnosti
osob a majetku nebo k útěku. Takové věci
do právní moci rozhodnutí o uložení
kázeňského trestu lze podle § 21 odst.
2,4 obviněnému odejmout a uložit do úschovy.
K § 25 a 26:
U mladistvých obviněných
se vychází z principu, že se na ně použijí
ve výkonu vazby stejná ustanovení jako pro
dospělé obviněné, pokud zvláštní
ustanovení tohoto zákona nestanoví něco
jiného. Zvláštní ustanovení upravují
u této skupiny obviněných odchylně
jejich umisťování do cel, povolují se
častější návštěvy
a zmírňuje
se kázeňský trest odnětí práva
na přijetí balíčku a zákaz
nákupu věcí osobní potřeby
a kázeňský trest umístění
do samovazby.
K § 27 a 28:
Při výkonu vazby
obviněných, kteří nejsou občany
ČR, se použije stejných ustanovení jako
pro ostatní obviněné, pokud u této
kategorie obviněných nejsou některé
otázky výkonu vazby upraveny odchylně. Odchylky
se týkají hlavně práva těchto
cizích občanů obracet se na diplomatickou
misi a konsulární úřad státu,
jehož jsou státními občany, práva
na konsulární návštěvy a
práva na poučení
v jazyce, kterému rozumí.
K § 29:
Navrhovaná úprava
vychází z předpokladu, že kontrolu nad
výkonem vazby by měly provádět orgány,
které určí Parlament (v současné
době komise Poslanecké sněmovny pro vězeňství),
nebo orgány, které jsou k tomu zmocněny zvláštním
zákonem (dosud má toto právo prokuratura).
Kromě těchto orgánů mají právo
kontroly ze zákona ministr spravedlnosti, generální
ředitel Vězeňské služby ČR
a jejich náměstci, vzhledem k jejich odpovědnosti
za vězeňství. Jiné osoby mohou
kontrolu provádět pouze na základě
zvláštního pověření.
K § 30:
Navrhovaným zákonem
se upravují pouze zásadní otázky výkonu
vazby, zvláště pokud se týkají
práv a povinností obviněných, a proto
je třeba, aby ministerstvo spravedlnosti vyhláškou
stanovilo pravidla vnitřního pořádku
v ústavu, obsahující (obdobně jako
u řádu výkonu trestu odnětí
svobody) ustanovení převážně
organizační povahy.
K § 31:
Datum účinnosti
se stanoví v závislosti na předpokládaném
průběhu legislativního procesu.
K čl. II
Shodně s ukončením
činnosti vojenských soudů a s předpokládaným
nabytím účinnosti zákona o státním
zastupitelství se navrhuje nabyti účinnosti
tohoto zákona dnem 1. ledna 1994.