Právní výbor projednal podrobně ve
své schůzi dne 15. ledna 1948 vládní
návrh zákona o výkonu trestů postihujících
majetek, uložených trestními soudy (tisk 900),
a usnesl se na těchto doplňcích, příp.
změnách:
V § 5 odst. 1 vládního návrhu v 8. řádce
vsune se za slovo "odsouzený" slovo "peněžitý"
a v § 6 v 1. řádce za slovo "vymáhání"
slovo "peněžitého".
V § 12 škrtl právní výbor v řádku
5, a 6 slova "vůbec nebo jen se značnou škodou"
a v řádku 6. za slovo "anebo" vsunul slova
"prokáže-li třetí osoba k věci
své právo," škrtnuv v řádku
6. a 7. tato slova: "že na to uplatňují
práva třetí osoby,".
V § 13 odst. 2 právní výbor v 3. řádku
vsunul za slovo "vyhlásí" slova "v
Úředním listě (Úradnom vestníku),
po případě" a škrtl tamtéž
slovo "se".
V § 14 doplnil právní výbor odst. 2
touto větou: "Podrobnosti upraví vláda
nařízením přihlížejíc
k ustanovení exekučního řádu
(zákona)."
§ 16 doplnil právní výbor odstavcem
3. tohoto znění: "(3) Ustanovení §
4 neplatí v případech, kdy trest na penězích
byl uložen dle zákona č. 15/47 Sb."
V § 19 v odst. 1 doplnil právní výbor
řádek 2. za slovem "si" slovy "veřejný
žalobce".
V § 20 škrtl právní výbor v odst.
1 č. 5, přečísloval č. 6 na
č. 5 a škrtl celý odstavec 3.
Právní výbor svá usnesení o
změnách shora uvedených odůvodnil
a tím důvodovou zprávu vládního
návrhu doplnil takto: K § 4 návrhu předpokládá
právní výbor se zřetelem na ustanovení
§ 18 návrhu, že před rozhodnutím
o odkladu výkonu bude slyšen veřejný
žalobce a že soud provede šetření
o rodinných a majetkových poměrech odsouzeného,
zejména dotazem na příslušný
MNV.
K §§ 5 a 6. Právnímu výboru šlo
o to, jasně a zákonně vyjádřiti,
že se jedná toliko o tresty peněžité
a že tato ustanovení se nevztahují na konfiskaci
majetku.
V § 8, odst. 2 návrhu zdůrazňuje právní
výbor doplňkem k důvodové zprávě,
že tímto ustanovením není dotčeno
ručení nástupců majitele podniku,
jenž podnik nepřevedl listinami v zákoně
popsanými, nýbrž jinak, nebo jenž převedl
na třetí osoby majetkové části
podniku. V § 8, odst. 2 je vyřčeno toliko,
za jakých předpokladů je rozhodnutí
o ručení vykonatelné i proti nástupci
majitele podniku.
V § 12 právní výbor škrtl slova
"vůbec nebo jen se značnou škodou"
proto, že by mohlo dojíti k širokému výkladu
dosahu těchto slov, a považoval za nutno, aby nárok
třetí osoby k věci, prohlášené
za zabranou nebo propadlou, byl prokázán a nikoliv
toliko uplatněn. Ocenění zabraného
nebo propadlého majetku budiž provedeno podle platných
předpisů.
V § 13, odst. 2 doplnil právní výbor
navrhované znění ustanovením, že
rozhodnutí o zabavení majetku má býti
z důvodů publicity uveřejněno v Úředním
listě (Úradnom vestníku), po případě
také jiným vhodným způsobem.
K doplňku § 14, odst. 2 zdůrazňuje právní
výbor, že ve vládním nařízení,
jež bude k provedení tohoto ustanovení vydáno,
nemá se dostati odsouzenému, po případě
osobám tam uvedeným (o něž má
odsouzený povinnost se starati) více výhod
co do výživného, než by jim za daných
okolností přiznal exekuční řád
zákon).
Právní výbor, doplniv § 16 odstavcem
3, sledoval snahu, aby peněžité tresty, uložené
odsouzeným pro trestné činy podle zákona
o stíhání černého obchodu byly
bezodkladně vymáhány, poněvadž
veřejný zájem vyžaduje toho, aby trest
dolehl na odsouzeného co nejdůtklivěji. Nejeví
se proto poshovění v placení peněžitého
trestu a jeho splácení důvodným.
V § 19 přiznal právní výbor právo
stížnosti výslovně také veřejnému
žalobci, ježto stát má zájem na
tom, aby zejména v případech § 18, odst.
1 bylo učiněno vše k zajištění
majetku osob naléhavě podezřelých
z trestných činů, za něž je možno
vysloviti konfiskaci majetku.
Škrty v § 20 se staly proto, že tam citovaná
ustanovení byla již prohlášena za nepouživatelná.
Právní výbor navrhuje ústavodárnému
Národnímu shromáždění,
aby vládní návrh zákona byl přijat
ve znění podle změn a doplňků,
usnesených v právním výboru.
Ústavodárné Národní shromáždění
republiky Československé usneslo se na tomto zákoně:
Nařizovati výkon trestů postihujících
majetek a činiti rozhodnutí a opatření
stran výkonu těchto trestů přísluší,
pokud tento zákon nestanoví jinak, soudu, který
v trestní věci rozhodl v první stolici.
Nezaplatí-li odsouzený peněžitý
trest ihned po právní moci rozsudku, vyzve ho soud
platebním příkazem, aby tak učinil
do osmi dnů, jinak že bude trest vymáhán
exekucí.
(1) Byla-li do peněžitého trestu započtena
vazba, lze vymáhati jen takovou jeho část,
která je k celému peněžitému
trestu v stejném poměru jako část
náhradního trestu na svobodě, zbývající
po odečtení započtené vazby, k celému
náhradnímu trestu; číselnou výši
této částky určí soud.
(2) Na zlomky dne a zlomky koruny se při určování
poměrné části trestu podle odstavce
1 ve prospěch odsouzeného nehledí.
(1) Na žádost odsouzeného odloží
soud výkon peněžitého trestu na dobu
nejvýše jednoho roku od právní moci
rozsudku nebo povolí, aby odsouzený splácel
peněžitý trest po částkách
tak, aby byl nejpozději do uvedené doby celý
zaplacen, lze-li tím zameziti rozvrat jeho majetkových
nebo rodinných poměrů nebo těžkou
škodu, hrozící jemu nebo jeho rodině.
Odklad výkonu nebo povolení splátek může
soud učinit závislým na zřízení
přiměřené jistoty.
(2) Soud může přihlédnouti i k žádosti,
která došla po uplynutí osmidenní lhůty
dotčené v § 2.
(3) Podání žádosti nemá odkladného
účinku, avšak soud může podle svého
uvážení po podání žádosti
až do rozhodnutí o ní s vymáháním
peněžitého trestu sečkati anebo může,
je-li v době podání žádosti vymáhání
již v běhu, požádati exekuční
soud, aby exekuci odložil do té doby, až bude
podán návrh na pokračování.
Při tom se přihlédne ke lhůtě
stanovené v odstavci 1.
(4) Odpadnou-li důvody, pro které byl povolen odklad
výkonu peněžitého trestu, nebo nezaplatí-li
odsouzený bez závažného důvodu
řádně dvě po sobě jdoucí
splátky, odvolá soud povolení odkladu výkonu
peněžitého trestu nebo povolení spláceti
jej po částkách. Stejně platí,
nezřídí-li odsouzený v stanovené
lhůtě jistotu, na které soud dodatečně
učinil závislým další odklad
výkonu nebo splátky.
(1) Nezaplatí-li odsouzený do osmi dnů od
doručení platebního příkazu
nebo usnesení, jímž byly povolený odklad
nebo povolené splácení po částkách
odvolány (§ 4, odst. 4), vymáhá se peněžitý
trest soudní exekucí. Byla-li odložena exekuce
již zahájená, požádá soud,
aby se v ní pokračovalo. Stejně se postupuje,
nezaplatí-li odsouzený peněžitý
trest do osmi dnů ode dne, kdy prošla doba, na kterou
byl výkon trestu odložen.
(2) Byla-li povolena exekuce nebo pokračování
v ní před uplynutím doby stanovené
v odstavci 1, může odsouzený u exekučního
soudu navrhnouti zrušení exekuce, pokud se týče,
bylo-li povoleno pokračování v ní,
její další odklad; soud rozhodne o návrhu
po slyšení vymáhajícího věřitele
(§ 7, č. 1).
Soud upustí od exekučního vymáhání
peněžitého trestu, je-li zjevné, že
by nemělo výsledku nebo že by výkonem
trestu byla ohrožena výživa odsouzeného
nebo osob, kterým je dlužník podle zákona
povinen poskytovati výživu, nebo že by tím
bylo znemožněno splnění povinnosti nahraditi
škodu způsobenou trestným činem.
(1) O exekučním vymáhání peněžitých
trestů platí ustanovení exekučního
řádu (zákona) o vymáhání
peněžitých pohledávek s těmito
odchylkami:
1. Soud, který nařídil exekuční
vymáhání trestu, má v exekučním
řízení postavení vymáhajícího
věřitele. Finanční prokuratura zastupuje
vojenské soudy, ostatní soudy jen jde-li o exekuci
na jiný majetek než na movité věci hmotné
a je-li o to požádána, anebo jde-li o spory
vzešlé z exekučního řízení.
2. Je-li tu záruka, na kterou byl obviněný
(obžalovaný) propuštěn z vazby, nebo jsou-li
tu jiné věci odsouzeného za trestního
řízení zabavené, avšak za propadlé
neprohlášené, vymůže se peněžitý
trest nejprve z tohoto majetku odsouzeného, a to v přednostním
pořadu před jinými závadami na něm
váznoucími.
3. Není-li tu takového majetku odsouzeného,
vede se exekuce na jeho movité věci hmotné,
a teprve pokud byla bezvýsledná, na jiný
jeho majetek.
4. Z majetku, který zajišťuje náhradu
škody způsobené trestným činem
nebo zaplacení jiného majetkového trestu,
může býti k úhradě peněžitého
trestu užito jen toho, co zbývá po uspokojení
uvedených nároků.
(2) Byla-li exekuce povolena v rozporu s ustanovením odstavce
1, č. 2 až 4, může odsouzený, a
v případě č. 4 též poškozený,
navrhnouti u exekučního soudu její zrušení;
soud rozhodne o návrhu po slyšení vymáhajícího
věřitele.
(1) Peněžitý trest, za nějž bylo
uloženo ručení jiné osobě, může
býti na této osobě vymáhán,
jen pokud zůstala exekuce proti odsouzenému bezvýsledná
nebo soud upustil od exekučního vymáhání
na něm (§ 6).
(2) Bylo-li ručení uloženo někomu jako
majiteli podniku a nelze-li peněžitý trest
na něm dobýt, je rozhodnutí o ručení
vykonatelné i proti jeho nástupci, prokáže-li
se změna majitele listinami veřejnými nebo
takovými listinami soukromými, na nichž je
podpis toho, jehož majetek se převádí,
ověřen soudem nebo veřejným notářem.
(3) Bylo-li ručení uloženo několika
osobám zároveň, ručí rukou
společnou a nerozdílnou.
(4) Jinak platí o výkonu peněžitého
trestu na osobě, která ručí za peněžitý
trest, přiměřeně ustanovení
§§ 2, 4 až 7. Bylo-li však uloženo ručení
jiné osobě samostatným usnesením,
může býti trest na této osobě
vymáhán, teprve když toto usnesení nabylo
moci práva.
(1) Je-li peněžitý trest nedobytný,
nebo upustí-li soud od exekučního vymáhání,
nařídí výkon náhradního
trestu na svobodě. Bylo-li však ručení
uloženo jiným osobám (§ 8), učiní
tak teprve, nelze-li peněžitý trest na žádné
z nich vymoci nebo bylo-li od exekučního vymáhání
na všech těchto osobách upuštěno.
(2) Je-li nedobytná toliko část peněžitého
trestu, vykoná se jen taková část
náhradního trestu, jaká je k celému
tomuto trestu v stejném poměru jako nedobytná
část peněžitého trestu k celému
peněžitému trestu.
(3) Odsouzený může kdykoli výkon trestu
náhradního nebo jeho zbytek odvrátiti tím,
že zaplatí peněžitý trest nebo
takovou jeho část, jaká je k celému
peněžitému trestu v stejném poměru
jako nevykonaná část náhradního
trestu k celému náhradnímu trestu.
(4) Na zlomky dne a koruny se při určování
poměrné části trestu podle odstavce
2 nebo 3 ve prospěch odsouzeného nehledí.
Pravomocné rozhodnutí, kterým byla zabrána
nebo prohlášena za propadlou peněžitá
částka, vykoná se podle ustanovení
o vymáhání peněžitých
trestů.
Pravomocné rozhodnutí, kterým byla zabrána
nebo prohlášena za propadlou jiná věc,
vykoná se podle příslušných ustanovení
exekučního řádu (zákona); ustanovení
§ 7, odst. 1, č. 1 platí i tu. Týká-li
se takové rozhodnutí nemovitosti nebo práva
zapsaného ve veřejné knize, je vkladnou listinou
podle knihovního práva.
(1) Ukáže-li se teprve za výkonu zabrání
nebo propadnutí, že to, co bylo výrokem trestního
soudu zabráno nebo prohlášeno za propadlé,
odsouzenému již nenáleží nebo že
to nelze od jeho ostatního majetku odděliti anebo
prokáže-li třetí osoba k věci
své právo, rozhodne soud, pokud to trestní
zákon dopouští, že na místo toho,
co bylo zabráno nebo prohlášeno za propadlé,
nastupuje hodnota toho v penězích. Zároveň
určí výši této peněžité
částky. O vymáhání této
peněžité částky platí
ustanovení o vymáhání peněžitých
trestů.
(2) Prokáže-li však odsouzený, že
o to, co bylo výrokem trestního soudu zabráno
nebo prohlášeno za propadlé, přišel
bez své viny, vysloví soud, že se od výkonu
zabrání nebo propadnutí upouští.
(1) Je-li obviněný naléhavě podezřelý
z trestného činu, za který by bylo možno
podle zákona vysloviti konfiskaci jmění nebo
jeho části, a vyhýbá-li se trestnímu
řízení útěkem, ukrýváním
nebo pobytem v cizině anebo je-li důvodná
obava, že zmaří nebo ztíží
výkon konfiskace tím, že zničí,
poškodí, neupotřebitelným učiní,
zcizí nebo odstraní svůj majetek nebo jeho
část nebo jinak svůj majetek zmenší,
zabaví soud (§ 18, odst. 4) ještě před
rozhodnutím ve věci samé na návrh
veřejného žalobce majetek, který obviněný
má v Československé republice.
(2) Usnesení, kterým byl majetek obviněného
zabaven, vyvěsí se na soudní desce, vyhlásí
v Úředním listě (Úradnom vestníku),
po případě také jiným vhodným
způsobem a doručí se finanční
prokuratuře příslušné podle sídla
soudu, který vyslovil zabavení.
(3) Dnem, kdy bylo usnesení vyvěšeno na soudní
desce, je zabaven veškerý majetek, který má
obviněný v Československé republice.
Zabavení postihuje také přírůstek
a výtěžky, které ze zabaveného
majetku plynou, i majetek, kterého obviněný
nabude po zabavení. Pokud trvá zabavení,
jsou bezúčinná veškerá právní
jednání obviněného, týkající
se zabaveného majetku, vyjímajíc právní
jednání směřující k
odvrácení bezprostředně hrozící
škody.
(4) Kdo má ve své moci věci, které
náležejí do zabaveného majetku, je povinen,
jakmile se o zabavení doví, oznámit to příslušné
finanční prokuratuře anebo okresnímu
soudu svého bydliště nebo okresnímu
soudu, v jehož obvodě věc je, jinak odpovídá
za škodu opominutím oznámení způsobenou.
Soud, k němuž oznámení došlo, vyrozumí
o něm příslušnou finanční
prokuraturu.
(5) K zabezpečení zabaveného majetku včetně
výtěžku z něho učiní soud,
v jehož obvodu je zabavený majetek nebo jeho část,
na návrh finanční prokuratury potřebná
prozatímní opatření (zátvor)
podle ustanovení exekučního řádu
(zákona); je-li nebezpečí v prodlení,
může tak učiniti soud také z úřední
moci.
(6) K žádosti obviněného nebo osoby,
které je obviněný podle zákona povinen
poskytovat výživu, může soud, který
majetek zabavil, vyslechna finanční prokuraturu,
vyjmout ze zabavení jednotlivé majetkové
kusy, kterých je nezbytně třeba k zabezpečení
nutné výživy obviněného nebo
osob podle zákona na něho výživou odkázaných,
anebo jiným způsobem zajistit prostředky
k tomu potřebné.
(7) Soud, který majetek zabavil, zruší zabavení,
jakmile se trestní řízení pravomocně
skončí, aniž se vysloví konfiskace,
nebo jakmile je jisté, že konfiskace jmění
již nemůže býti vyslovena. Usnesení
se doručí finanční prokuratuře,
a ta zařídí, čeho třeba k uvolnění
zabaveného majetku.
(1) Vysloví-li soud konfiskaci jmění odsouzeného,
přechází veškeré jmění
odsouzeného na československý stát
dnem, kdy rozsudek nabude právní moci. Ustanovení
§ 11 platí i tu.
(2) K žádosti odsouzeného nebo osoby, které
je odsouzený podle zákona povinen poskytovati výživu,
může soud, vyslechna finanční prokuraturu,
propustiti z konfiskace jednotlivé majetkové kusy,
kterých je nezbytně potřebí k zabezpečení
nutné výživy odsouzeného nebo osob podle
zákona na něho výživou odkázaných.
Podrobnosti upraví vláda nařízením
přihlížejíc k ustanovení exekučního
řádu (zákona).
(3) Věřitelům odsouzeného ručí
stát za dluhy náležející ke konfiskovanému
jmění jen do výše hodnoty tohoto jmění.
(1) Ustanovení předchozího paragrafu platí
přiměřeně, byla-li vyslovena konfiskace
jen co do části jmění odsouzeného,
určené podílem z celku. Soud může
na návrh finanční prokuratury stanovit peněžitou
částkou hodnotu konfiskované části
jmění. Peněžitá částka
takto stanovená se vymáhá podle ustanovení
o vymáhání peněžitých
trestů.
(2) Ustanovení o vymáhání peněžitých
trestů platí také při konfiskaci části
jmění, určené peněžitou
částkou.
(3) Bylo-li před konfiskací podle odstavce 1 nebo
2 jmění odsouzeného zabaveno (§ 13),
zruší soud po výkonu konfiskace zabavení
co do majetku, který nebude výkonem postižen.
(1) Výtěžek trestů postihujících
majetek připadá státu. Stejně platí
i o pořádkových trestech a pokutách
uložených trestními soudy.
(2) Jak se má naložiti s věcmi a právy,
které výkonem trestu připadly státu,
ustanovují zvláštní předpisy.
(3) Ustanovení § 4 neplatí v případech,
kdy trest na penězích byl uložen podle zákona
č. 15/47 Sb.
Ustanovení tohoto zákona platí i pro obor
vojenského soudnictví.
(1) Činiti rozhodnutí a opatření stran
výkonu trestu náleží, vyjmouc rozhodnutí
podle § 14, odst. 2 a § 15, odst. 1, věty druhé
předsedovi senátu (předsedovi porotního
soudu) po slyšení veřejného žalobce.
(2) Rozhodovati o žádostech za odklad výkonu
trestu nebo povolení spláceti peněžitý
trest po částkách náleží
senátu (soudnímu sboru) v neveřejném
sedění. Souhlasí-li však předseda
s veřejným žalobcem, že se má povolit
odklad výkonu trestu nebo spláceti trest po částkách,
není potřebí usnášení
senátu.
(3) Vynesl-li rozsudek v první stolici samosoudce, náleží
mu činiti rozhodnutí a opatření uvedená
v odstavci 1 a 2.
(4) Činiti rozhodnutí.uvedená v § 13,
odst. 1 a 6 náleží až do počátku
hlavního přelíčení radní
komoře (obžalobnému senátu), po právní
moci obžaloby ve věcech náležejících
k příslušnosti soudů porotních,
soudnímu sboru porotního soudu.
(5) V oboru působnosti trestního řádu
zák. čl. XXXIII/1896 náleží státnímu
zastupitelství činiti rozhodnutí a opatření
stran výkonu trestu příslušející
podle oddílu druhého a třetího rozhodujícímu
soudu (§ 1), rozhodoval-li v trestní věci v
první stolici sborový soud první stolice
nebo soud porotní.
(1) Na rozhodnutí uvedené v § 13, odst. 1 může
si veřejný žalobce, obviněný
a ve lhůtě jemu příslušející
jeho manžel (manželka), jeho zákonný zástupce
a příbuzní v řadě vzestupné
a sestupné stěžovati do osmi dnů od
jeho doručení. Stížnost se podává
u soudu, proti jehož rozhodnutí směřuje,
a rozhoduje o ní s konečnou platností soud,
kterému přísluší jinak rozhodovati
o odvolání. Stížnost nemá odkladného
účinku.
(2) Proti rozhodnutím a opatřením uvedeným
v § 18, odst. 1 až 3 není opravného prostředku.
(3) Jinak platí o řízení před
trestními soudy, které se koná podle tohoto
zákona, podpůrně ustanovení trestních
řádů.
(1) Zrušují se všechny předpisy, které
odporují tomuto zákonu, zejména:
1. Ustanovení § 409 trestního řádu
ze dne 23. května 1873, čl. 19 ř. z.,
2. ustanovení § 519 trestního řádu
zák. čl. XXXIII/1896,
3. ustanovení § 18, odst. 2 až 6 zákona
ze dne 17. října 1919, č. 568 Sb., o trestání
válečné lichvy,
4. ustanovení § 10, odst. 4 a § 11, odst. 1 zákona
ze dne 30. května 1924, č. 124 Sb., o změně
příslušnosti trestních soudů
a odpovědnosti za obsah tiskopisu ve věcech křivého
obvinění, utrhání a urážek
na cti, ve znění zákona ze dne 28. června
1933, č. 108 Sb., o ochraně cti,
5. ustanovení § 73 vojenského trestního
zákona z 15. ledna 1855, č. 19 ř. z.
(2) Kde jiné platné předpisy odkazují
na ustanovení § 18 zákona č. 568/19
Sb., týkají se tyto odkazy nadále obdobných
ustanovení oddílu čtvrtého tohoto
zákona.
Tento zákon nabude účinnosti osmého
dne po vyhlášení; provedou jej ministři
spravedlnosti a národní obrany.