Předkládaná osnova zákona o Národní
bance Československé má dvojí poslání:
jednak dává dosavadní akciové cedulové
bance novou právní formu veřejného
státního ústavu se samostatnou právnickou
osobností a dovršuje tak vývoj, nastoupený
dekretem č. 102/1945 Sb. o znárodnění
akciových bank, jednak opatřuje právní
základnu, která umožní cedulové
bance plnění úkolů, vyplývajících
pro ni ze změn v hospodářské organisaci
a v názorové náplni funkce moderní
cedulové banky.
Dekret o znárodnění akciových bank
netýkal se Národní banky Československé;
bylo sice zřejmé, že cedulová banka
při své akciové formě nesetrvá,
zároveň však ani forma národního
podniku nemohla býti pro ni uznána za vhodnou. Se
zřetelem k zvláštní funkci cedulové
banky, jíž se svěřuje výkon určitého
úseku veřejné správy, správy
měny, bylo jako řešení nejucelenější
zvoleno sestátnění cedulové banky.
Nebylo na újmu nynější funkce Národní
banky Československé, že posud trvala ve své
původní právní formě akciové;
podle dekretu č. 139/1945 Sb. o přechodné
úpravě právních poměrů
Národní banky Československé bylo
její vedení vloženo do rukou dočasné
správy, jmenované vládou po dohodě
se Slovenskou národní radou, a na tuto správu
byly přeneseny veškeré povinnosti a práva
dřívějších statutárních
orgánů. Tím byl zabezpečen řádný
a soukromými zájmy nerušený chod cedulové
banky; přechodné doby mohlo býti využito
k přípravě sestátnění
a vybudování právního podkladu pro
funkci sestátněné banky.
Změna v hospodářské organisaci, kde
princip liberalisticko-podnikatelský je v důsledku
znárodňovacích akcí v převládající
míře prostupován principem kolektivistickým,
nemohla zůstati bez vlivu na zásady i nástroje
správy měny, která musí býti
pevně zakotvena v dané základně hospodářské
soustavy. V osnově bylo proto nutno pamatovati na prostředky,
které by umožnily cedulové bance pevně
ovládati a říditi celkový objem úvěrů,
aby jejich poskytovaní probíhalo ve shodě
s hospodářským plánem, jakož
i na prostředky k regulaci objemu oběživa,
které by doplnily ustupující klasický
instrument eskontní cedulové sazby. Na jednotlivé
tyto prostředky bude poukázáno v části
zvláštní této důvodové
zprávy.
Rámcovým podkladem osnovy je zákon ze dne
14. dubna 1920, č. 347 Sb., o akciové bance cedulové,
se svými novelami, na jehož základě
se utvořila u nás již určitá
ustálená praxe. Při redakci osnovy bylo dbáno
toho, aby právní látka nebyla zatěžována
jako dosud zejména podrobnostmi organisačního
rázu, které se odkazují do norem sekunderních,
jakož i předpisy o bankovkách, o vyhlašování
jejich vydávaní a stahování, o jejich
oběhu a specielní trestní ochraně.
Posléze uvedené předpisy se z důvodů
systematických pojímají do zároveň
předkládané osnovy zákona o platidlech
československé měny.
Právo upravovati měnu, vydávati platidla,
raziti mince a říditi oběh platidel vůbec
je výhradním právem státu, které
zahrnuje jak působnost zákonodárnou, tak
i působnost správní. Úprava měny,
t. j. právní organisace soustavy platidel, řeší
se jednak v dekretu presidenta republiky ze dne 19. října
1945, č. 91 Sb.; o obnovení československé
měny, jednak v zároveň předkládané
osnově zákona o platidlech československé
měny. Pokud jde o správu měny, používá
stát k odbornému obstarávání
této působnosti v rozsahu vymezeném v této
osnově Národní banky Československé.
Základním prostředkem správy měnové
je vydávání a správa oběhu
bankovek, které se svěřují bance jako
její výhradní právo. Předpokladem
účinnosti tohoto prostředku jest ovšem,
aby v celkovém oběhu hotových platidel tvořilo
bankovkové oběživo převládající
složku; proto se v zároveň předkládaném
návrhu zákona o platidlech československé
měny určují za zákonná platidla
pouze bankovky, vydávané Národní bankou
Československou a drobná platidla vydávaná
státem, při čemž drobné peníze
papírové lze vydati jen náhradou za drobné
mince.
Rubem výhradního práva vydávání
bankovek je povinností banky, říditi svou
emisní politiku tak, aby oběhu bylo poskytnuto tolik
platidel, kolik jich směnný mechanismus vyžaduje,
a aby z objemu oběživa, neodpovídajícího
hospodářské potřebě, nedošlo
k poruchám správné funkce platidel a soustavy
hospodářských čísel. Správná
funkce platidel znamená též příspěvek
banky k úsilí o udržování vnitřní
hodnoty měnové jednotky alespoň pokud jde
o obor měnové politiky, ježto na jiné
složky (politiku cenovou, daňovou a pod.) nemá
banka přímého vlivu.
Skladba hospodářského plánu se promítne
při financování v celkové úvěrové
potřebě a ta se projeví v celkových
úvěrových nárocích na Národní
banku. Je proto žádoucí, aby banka byla zúčastněna
na přípravě opatření, zakládajících
její povinnost rozšířiti nebo zmenšiti
objem úvěru podle potřeb plánu.
Národohospodářský zájem vyžaduje,
aby poskytnutých úvěrů bylo používáno
na místech, kde se projeví účinky
hospodářsky nejprospěšněji v
rámci stanoveném hospodářským
plánem. Národní banka, která jako
poslední zdroj dočasného doplňkového
úvěru vyrovnává vlny proměnlivé
potřeby platidel průběhem roku, musí
míti vliv na poskytování úvěrů
a na jejich kontrolu.
Řádné poskytování peněžních
prostředků tam, kde jich hospodářství
nejvíce potřebuje, vyžaduje, aby tyto peněžní
prostředky byly účelně soustřeďovány,
aby byly v náležité evidenci a z ústředního
místa aby byly podle plánu rozdělovány.
Dosavadními tradičními prostředky
úvěrové politiky, vlastními liberalistickému
hospodářství, totiž manipulacemi eskontní
sazby a restrikcemi cedulového úvěru, dosahoval
cedulový ústav kvantitativní kontroly celkového
objemu úvěrů, ovšem jen tehdy, jestliže
vystupňované uvolnění na peněžním
trhu nezbavilo eskontní sazbu žádoucí
působivosti; na kvalitu úvěrů měl
jen zcela omezený vliv požadavkem, aby reeskontní
směnečný materiál měl podklad
ve skutečných obchodech. Kontrolou úvěrů,
nově zaváděnou v předkládané
osnově, má se naproti tomu vedle kvantitativní
kontroly úvěrů v prvé řadě
dosáhnouti kontroly kvalitativní, t. j. vlivu na
použití úvěru a dohledu nad ním.
V plánovaném hospodářství musí
býti kontrola. použití úvěru
podle priorit plánem stanoveným základním
požadavkem.
Od této kontroly liší se pouhá evidence
úvěrů. Podle periodických zpráv
peněžních ústavů zjišťují
se evidenčně poskytnuté úvěry
většího rozsahu; získaný materiál
je k disposici peněžním ústavům,
které se před sjednáním úvěrového
obchodu mohou informovati, zda uchazeč o úvěr
nečerpá již k témuž nebo k jinému
účelu úvěr u jiného peněžního
ústavu. Evidence úvěrů, uložená
bance již v § 33 bankovního zákona č.
347/1920 Sb., provedeného vládním nařízením
č. 109/1936 Sb., se zvláště v dobách
hospodářské krise dobře osvědčila
jako zábrana zneužívání úvěru.
Bance se ukládá povinnost udržovati stav zlata
a devis v míře dané potřebami platební
bilance. Na rozdíl od právního stavu z doby
před druhou světovou válkou, kdy se cedulové
bance ukládala péče o udržení
poměru koruny k plnohodnotným zlatým měnám
cizím na určité úrovni (čl.
III, odst. 1 zákona č. 102/1925 Sb.), později
povinnost udržovati kurs bankovek na zákonné
úrovni, dané zákonným zlatým
obsahem peněžní jednotky (§ 2 opatření
Stálého výboru č. 166/1929 Sb.), nevytyčuje
předložená osnova výslovně povinnost
banky udržovati stálost kursu měny a v důsledku
toho neobsahuje ani vymezení kursu, k němuž
má stabilisační péče cedulového
ústavu směřovati; děje se tak se zřetelem
k bretton-woodské dohodě o Mezinárodním
měnovém fondu (č. 68/1946 Sb.). Československo
oznámilo již fondu podle čl. II, část
4 dohody paritu československé koruny 1 $ = 50 Kčs
a jest jako členský stát zavázáno
podle čl. IV, část 4 dohody spolupracovati
s fondem, aby byla podporována kursová stabilita.
Případnou změnu fondu oznámené
parity nelze provésti jednostranně, nýbrž
jen v mezích a za podmínek stanovených dohodou
(čl. IV, část 5). Udržování
oznámené parity jest tudíž smluvním
závazkem mezinárodním.
Mezinárodní měnový fond je pevnou
oporou stabilisačního úsilí cedulové
banky; ovšem stát, který hodlá býti
natrvalo zapojen na toto mezinárodní měnové
společenství, musí vynaložiti veškerou
péči, aby udržoval i určitou vnitřní
kupní sílu své měny, která
je přes platební bilanci v nerozlučné
spojitosti s vnější kupní silou, vyjádřenou
kursovým poměrem k měnám cizím.
Ze závazku udržovati paritu oznámenou Mezinárodnímu
měnovému fondu vyplývá proto i povinnost
péče o vnitřní kupní sílu
měny. Banka má proto právo i povinnost upozorňovati
vládu na důsledky konkrétních opatření
ve věcech cenové a mzdové politiky státu
na posici měny, ježto každý cenový
pohyb vyjadřuje se i v kupní síle koruny.
Prostředkem této působnosti banky jest právo
bankovní rady podávati vládě dobrá
zdání a podnětné návrhy (§
14, odst. 2 osnovy).
S povinností udržovati oznámenou paritu souvisí
úzce činnost banky v mezistátním platebním
styku a v řízení a kontrole devisového
hospodářství, spravovaného v rámci
do hody o Mezinárodním měnovém fondu
a devisového zákona č. 92/1946 Sb.
Se zřetelem k tomu, že bance se svěřuje
odborné obstarávání určitého
úkolu veřejné správy, t. j. správy
měnové, vymezuje se banka v osnově jako veřejný
státní ústav, a to samostatný, s vlastní
právní subjektivitou.
Z majetku dosavadního cedulového ústavu,
který přechází na banku podle §
39 osnovy, vyúčtuje se jako kmenové jmění
banky 500 milionů Kčs; výše kmenového
jmění vyplývá ze zaokrouhleného
součtu dosavadního akciového kapitálu,
který činil u Národní banky Československé
podle § 7 opatření Stálého výboru
č. 166/1929 Sb. 405,0()0.000 Kčs a u Slovenské
národní banky podle § 21 vládního
nařízení č. 44/1939 Sl. z. 100,000.000
Kčs.
Kontinuita cedulové banky projevuje se také v jejím
označení, shodným s dosavadním zněním
její firmy. Na rozdíl od dřívějšího
práva (§ 53 zákona č. 347/1920 Sb. a
čl. XIII zákona č. 102/1925 Sb.) normuje
se vzhledem na národní ráz státu jen
české a slovenské označení
banky.
Co do vynětí z povinnosti zápisu do obchodního
rejstříku a průvodnosti knih banky a výpisů
z nich zachovává se dřívější
právní stav (§§ 62 a 64 zákona
č. 347/1920 Sb.).
Toto ustanovení uzákoňuje organisaci činnosti
banky, pokud jde o ústředí v Praze a oblastní
ústav v Bratislavě, ve stavu, k němuž
dospěla na podkladě dekretu č. 139/1945 Sb.
Zvláštní postavení oblastního
ústavu v Bratislavě, nadaného interními
organisačními předpisy na rozdíl od
filiálních úřadoven širší
a samostatnější působností, zabezpečuje
náležitý zřetel na regionální
potřeby Slovenska.
Počet členů bankovní rady byl zvolen
tak, aby bankovní rada byla jednak sborem dostatečně
pružným, jednak aby bylo možno zříditi
v ní, jak bylo. dosud obvyklé, zvláštní
výbory pověřené speciálními
úkoly (§ 16, odst. 4 osnovy). Ježto guvernér
nebo první viceguvernér a dva z dalších
členů bankovní rady jsou Slováci,
je hájení slovenských zájmů
při řízení měnové politiky
zajištěno třetinovou účastí
slovenských zástupců v devítičlenné
bankovní radě.
Rozsáhlá a zodpovědná činnost
bankovní rady vyžaduje, aby její členové
měli národohospodářské znalosti
a zkušenosti ze všech nejdůležitějších
sektorů hospodářských.
Funkční období guvernéra, viceguvernérů
i bankovních radů bylo určeno stejně
na pět let, aby současnou výměnou
všech členů bankovní rady byla zabezpečena
hladká a stejně zaměřená spolupráce.
Úzká souvislost správy banky se státní
správou finanční dochází výrazu
v obligatorním jmenování jednoho člena
bankovní rady z kruhu úředníků
ministerstva financí. Zvláštní postavení
tohoto člena v bankovní radě (§ 17 osnovy)
vyžaduje jeho účast na všech schůzích
rady a odůvodňuje i jmenování jeho
náhradníka, ačkoli ostatní členové
bankovní rady náhradníků nemají.
Působnost bankovní rady vyplývá již
z její povahy jako vedoucího správního
orgánu banky (§ 8 osnovy); proto jsou jednotlivé
obory působnosti bankovní rady vypočteny
v tomto paragrafu jen demonstrativně.
S ohledem na zájem státu na hospodaření
banky vyhrazuje se ministerstvu financí rozhodující
vliv na vydávání služebních,
plativých, pensijních a disciplinárních
řádů pro zaměstnance bankovní
radou; ministerstvo financí se při tom dohodne s
ministerstvem sociální péče.
K uplatnění vlivu cedulového ústavu
v otázkách, významných pro měnu,
propůjčuje se bankovní radě právo,
podávati vládě prostřednictvím
ministra financí dobrá zdání nebo
podnětné návrhy, jakož i vyjadřovati
se o osnovách zákonů a nařízení,
upravujících tyto otázky. Nejde tu ve skutečnosti
o novotu, ježto již dříve ministerstvo
financí v připomínkových řízeních
o hospodářských osnovách neopomíjelo
zjistiti stanovisko banky.
Předsedající nebo člen bankovní
rady, jmenovaný z úředníků
ministerstva financí, sistují svým nesouhlasem
s přijatým usnesením bankovní rady
jeho výkon až do rozhodnutí ministra financí.
Toto zvláštní postavení zástupce
ministerstva financí v bankovní radě nahrazuje
dosavadní instituci vládního komisaře
jako orgánu dozoru státní správy nad
bankou (§ 97 zákona č. 347/1920 Sb.). Kdežto
však podle dosavadního práva mohl vládní
komisař zastaviti výkon usnesení jen z důvodu,
že usnesení odporovalo zákonům, stanovám
nebo zájmům státu, není podle osnovy
zástupce ministerstva financí takto omezen a může
přivoditi zastavení výkonu usnesení
i z jiných důvodů, považuje-li na př.
usnesení za hospodářsky nevhodné.
Alespoň třetina členů revidujícího
výboru je jmenována z úředníků
finanční správy, ježto jde o sbor s
kompetencí odborně kontrolní, na níž
má ministerstvo financí zvláštní
zájem. Slovensku se vyhrazuje v revidujícím
výboru přiměřené zastoupení.
Na rozdíl od dosavadní úpravy (§ 93
zákona č. 347/1920 Sb.) neomezuje se působnost
revidujícího výboru jen na zkoumání
účtů, nýbrž vztahuje se také
na zkoumání zákonitosti činnosti banky,
čímž se doplňuje právo státního
dohledu, vykonávané zástupcem ministerstva
financí v bankovní radě (§ 10 a §
17, odst. 2 osnovy).
V nynější době řízeného
hospodářství, kdy agenda banky se stává
složitější a členitější
a zaneprazdňuje generálního ředitele,
případně i náměstka zhusta
mimo banku, je zastupování generálního
ředitele dvěma náměstky služební
nezbytností.
Zvláštní povaha služby u cedulové
banky vyžaduje speciálního řešení
otázek služebních i platových; obecná
úprava, daná pro zaměstnance ve veřejnoprávním
poměru, není pro zaměstnance banky vhodná.
Vytýká proto § 21 osnovy výslovně,
že zaměstnanci banky jsou v soukromoprávním
služebním poměru; úprava jejich záležitostí
služebních, platových, pensijních a
disciplinárních se svěřuje bankovní
radě, při čemž se přiznává
rozhodující vliv ministerstvu financí (§
14, odst. 1 osnovy).
Obchody, k nimž je cedulová banka oprávněna,
jsou vymezeny tak široce, aby bance byl k disposici dostatečný
výběr prostředků k plnění
jejích úkolů jak ve vnitřním,
tak i v zahraničním úseku správy československé
měny. Vedle klasických forem cedulového úvěru,
eskontu a lombardu, představujících pasivní
způsob tvorby peněz zavádí se aktivní
způsob tvorby i stahování peněz, označený
v bankovním názvosloví, jako operace na volném
trhu (koupě a prodej státních dluhopisů).
Zračí se tu vývojové změny
v platebních a financovacích metodách, které
směnku jako platební a úvěrový
instrument obchodu vždy pronikavěji zatlačují
do pozadí. Při tomto vývoji nelze vystačiti
se směnečným eskontem a lombardem jako dostatečným
nástrojem k vytvoření potřebného
objemu oběživa, a aktivní forma tvorby peněz
nákupem státních dluhopisů na volném
trhu bude nabývati pro tento účel stoupajícího
významu, tím spíše, že operace
na volném trhu nákupem drahých kovů
a devis mohou míti se zřetelem k omezenému
rozsahu materiálu toho času jen podružný
vliv na objem oběživa. Zvláštní
hodnotu pro politiku cedulové banky mají operace
na volném trhu také tím, že umožňují
kontrakci oběživa v době, kterou banka shledá
vhodnou, zatím co působnost eskontu a lombardu v
čase je dána jejich samolikvidovatelností.
Operace na volném trhu jsou nástroje k prosazení
záměrné vůle cedulové banky
k chtěnému účelu; vznik bankovek i
jejich trvání v oběhu jsou tu závislé
jedině na vůli a iniciativě cedulové
banky, a umožňují jí pružnější
přizpůsobování oběhu platidel
hospodářské potřebě.
V taxativním výpočtu dovolených bankovních
obchodů zařazují se nejprve klasické
pro středky tvorby peněz, eskont a lombard (č.
1 a 2), dále obchody, jimiž se peníze tvoří
i stahují (č. 3 až 6), obchody, jimiž
se snižuje efektivní oběh bankovek a nabývá
buď formy účetních peněz nebo
se mění na závazek z cenného papíru
(č. 7 až 9), a konečně obchody s hlediska
oběhu bankovek neutrální, najmě obstaravatelské
a deposiční (č. 10 až 13). Při
formulaci bodu 5 byl vzat zřetel na úkoly plynoucí
bance, v souvislosti s mezinárodním platebním
stykem, z dohod o Mezinárodním měnovém
fondu (č. 68/1946 Sb.) a o Mezinárodní bance
pro obnovu a rozvoj (č. 69/1946 Sb.); bod 13 je podkladem
funkce cedulového ústavu jako sběrné
banky cenných papírů, t. j. instituce soustředěné
úschovy a správy cenných papírů,
zejména dluhopisů státních a fondovních,
pokud jsou vydávány ve velkých globálních
kusech a nikoli v kusech určených pro jednotlivé
vlastníky, resp. pokud vůbec dochází
k jejich výdeji bez efektivních kusů (žirové).
Obchody, nepojaté do výpočtu dovolených
bankovních obchodů, smí banka prováděti
jen, jsou-li nezbytné pro její provoz (na př.
nabývání nemovitostí i movitostí
pro vlastní potřebu provozu). Výslovně
se bance dovoluje, souhlasně s dosavadním právem
(§ 130 zákona č. 347/1920 Sb.), tisk platidel
a cenných papírů na účet jiných
ve vlastní tiskárně bankovek.
Zásadně je eskontovatelnou u cedulové banky
směnka nejvýše tříměsíční,
která splňuje předpoklad krátkodobosti
cedulového úvěru a stačí zpravidla
překlenouti dobu od výroby zboží do
jeho zpeněžení. Aby bylo umožněno
financování také delších výrobních
období a skladů, zejména ve výrobě
zemědělské a v zemědělském
průmyslu, připouští se v rámci
zvláště organisovaných a rozdělovaných
úvěrů i eskont směnek splatných
do šesti měsíců.
Zásadně se eskontují jen směnky vzniklé
ze skutečných obchodů, třebaže
se v osnově na rozdíl od dosavadního práva
(§ 122 zákona č. 347/1920 Sb.) tato náležitost
výslovně neuvádí. Jde o ústupek
vyvíjející se organisaci platební
a úvěrové, při níž často
není hospodářského rozdílu
mezi směnkou obchodní a finanční (na
př. úvěr odběrateli neposkytuje výrobce,
nýbrž obchodní banka, která platí
za kupce šek, resp. provádí úhradu z
debetního běžného účtu;
směnka, která při tom event. vzniká,
je formálně směnkou finanční,
hospodářsky však kotví ve skutečném
obchodu stejně jako směnka obchodní).
Kdežto eskontním úvěrem se financuje
oběh statků, jejich uskladnění a.
v omezené míře i výroba, je lombardní
úvěr úvěrem reálním,
kterým může cedulový ústav v
rámci své úvěrové politiky
doplňovati množství oběživa v míře
hospodářsky odůvodněné. U lombardního
úvěru není dána záruka jeho
automatického krátkodobého placení
jako při úvěru eskontním na podkladě
obchodních směnek a proto jeho poskytování
se neobejde v každém jednotlivém případě
bez zkoumání jeho hospodářské
odůvodněnosti. Stejně jako eskontní
sazbu, stanoví též úrokovou sazbu z
lombardu bankovní rada; výši úrokové
sazby z lombardu je ovšem možno určovati nezávisle
na sazbě eskontní, tak, aby bylo zajištěno
pružné ovládání celkového
objemu oběživa. Aby nebyl požadován méně
pružný a proto měnově méně
žádoucí lombardní úvěr
tam, kde by byly dány možnosti směnečného
eskontu, stanoví se obvykle úroková sazba
zásadně vyšší než sazba eskontní.
Podrobnější podmínky lombardního
úvěru (§ 24, odst. 5 až 7 osnovy) reprodukují
v podstatě právo dosavadní (§ 123 zákona
č. 347/ 1920 Sb.).
Provedení koncentrace v peněžnictví
projeví se vzestupem možnosti bezpeněžního
vyrovnávání platů mezi komitenty dříve
samostatných peněžních ústavů
a v souběžné možnosti zvýšené
tvorby t. zv. účetních (žirových)
peněz; čím stmelenější
je soustava bezhotovostního placení mezi peněžními
ústavy, tím méně jsou peněžní
ústavy při poskytování úvěru
vázány udržovati vysoký podíl
z celkového objemu povolených úvěrů
v hotovosti pro potřeby okamžité výplaty
a tím méně jsou závislé na
úvěrové pomoci cedulové banky. Aby
cedulová banka mohla za této situace ovládati
objem úvěrů, musí míti vliv
na rozsah pohotových prostředků peněžních
ústavů a v případě potřeby
působiti jejich snižováním na omezování
tvorby žirových peněž. Nástrojem
k tomu jest instituce vázaného žirového
vkladu, jehož výše se řídí
podle prostředků peněžnímu ústavu
svěřených. Výhrada schválení
vlády a tím i podmínky, které vláda
může při tom určiti co do rozsahu vkladu,
délky jeho trvání, event. i zúročení,
jakož i ustanovení druhé věty odstavce
2, dávají záruku, že při ukládání
povinnosti zříditi vázaný žirový
vklad bude postupováno s objektivitou, vylučující
jakoukoli diskriminaci jednotlivých peněžních
ústavů nebo jejich skupin.
Oběživo vytvořené při poskytnutí
cedulového úvěru emisním ústavům
a státu na podkladě eskontu nebo lombardu cenných
papírů jimi vydaných mohlo by míti
inflační povahu; proto jsou takové úvěry
emisním ústavům nepřípustny
vůbec a pokud jde o stát, dovolují se jen
v míře a za okolností vylučujících
inflační vliv. Ze stejných důvodů
není bance dovoleno kupovati od emisních ústavů
cenné papíry jejich vydání a od státu
papíry státní.
Aby peněžní ústavy nepřesouvaly
na cedulový ústav břemeno své likvidity
ve větší míře, než je měnové
odůvodněno, nemusí banka nahraditi předem
zaplacené úroky z úvěru, je-li splacen
přede dnem splatnosti.
Aby bylo bance umožněno plnění jejích
úkolů zejména v kontrole úvěrů
(§ 3 osnovy) a správě platebního styku
s cizinou (§ 4 osnovy), dává se jí právo
požadovati od kohokoli zprávy o jeho hospodářské
činnosti. Jde jednak o získávání
informací a číselných dat, pokud jich
banka potřebuje pro usměrnění svého
postupu ve věcech úvěrů nebo mezinárodních
platů, jednak o činnost dohlédací,
pokud má banka na ní přímý
zájem, na př. jsou-li zachovávány
směrnice, jimiž, upravila poskytování
úvěrů.
Předpisy o přednostním právu banky
k uspokojení jejích pohledávek z hodnot dlužníkových,
jež má v držbě nebo detenci, odpovídají
dosavadní právní úpravě (§
65 zákona č. 347./ 1920 Sb.). Novotou je předpis
o nepřípustnosti exekuce u banky na poukazy v platebním
styku s cizinou; banka je tu pouhým zprostředkovatelem
a ježto se u ní soustředí veškerý
platební styk s cizinou, konaný přes clearingové
účty, znamenají pro ni exekuční
zákroky zatížení těžko zvládnutelné
bez újmy plynulého obstarávání
zprostředkovatelské platební agendy.
Poněvadž dosavadní ustanovení o poplatkovém
osvobození banky (§ 63 zákona č. 347/
1920 Sb., doplněný v čl. IV zákona
č. 25/1934 Sb.) neuspokojovala a byla praxí různě
vykládána, upravuje se osvobození banky od
poplatků přesněji s přihlédnutím
ke změně právní povahy banky. Banka
je osvobozena osobně od poplatků (odstavec 1), ale
kromě toho jsou věcně osvobozena od poplatků
podání stran bance v záležitostech jejích
obchodů a zápůjčky na ruční
zástavu (odstavec 2). Pokud jde o poplatkový ekvivalent,
vyslovuje se povinnost banky platiti tuto dávku jen z nemovitého
jmění podobně jako tomu je u národních
podniků (zejména národních podniků
- bank, § 22 dekretu č. 102/1945 Sb); z movitého
jmění banka poplatkový ekvivalent neplatí.
V odstavci 3 se poskytuje osvobození od poplatků
pro změny, které nastávají nebo budou
provedeny podle ustanovení této osnovy.
Z dosavadních předpisů § 19 zákona
č. 347/ 1920 Sb., doplněného čl. VI,
odst. 3 zákona č. 102/1925 Sb., přejímá
se do osnovy pouze sesílená trestní ochrana
listin, vydaných bankou, před paděláním
a rozšiřuje se i na porušování
těchto listin. Dosavadní trestní ustanovení
o výrobě tiskovin napodobujících úpravou
bankovky se zařazuje do osnovy zákona o platidlech
československé měny.
Výkazová povinnost banky zůstává
v podstatě nezměněna; kromě obligatorních
položek výkazu připouští však
osnovu zařazení položek dalších,
čímž se bance umožňuje podle okolností
prohloubiti publicitu svého. majetkového stavu.
Zájem, který má stát na hospodářském
výsledku provozu banky (§ 37, odst. 1, č. 2
osnovy), odůvodňuje vliv ministra financí
na upotřebení výnosů banky, aby nebyly
odčerpávány tvořením nebo dotováním
reserv, jichž by nebylo nezbytně zapotřebí.
Přímo ze zákona je banka oprávněna
míti všeobecný reservní fond, jehož
způsob dotace se upravuje v § 37 osnovy. Naproti tomu
zvláštní reservní fond pro krytí
ztrát z devisových a valutových obchodů
a reservní fond pro ztráty na cenných papírech
je banka oprávněna utvořiti jen se souhlasem
ministra financí; zřizování a dotování
jiných účelových reservních
fondů je podmíněno rovněž souhlasem
ministra financí.
Ježto cedulová banka je veřejným státním
ústavem, náleží státní
pokladně čistý zisk vykázaný
bankou, po odpočtu odpisů, přídělů
účelovým reservním fondům a
podílu závodní (podnikové) radě,
stanoveného podle § 24 dekretu č. 104/1945
Sb. S tím souvisí předpis o úhradě
ztráty státem, pokud k tomu nestačí
reservy; zdůrazňuje se tím také význam
cedulové banky a posiluje důvěra ve měnu.
Zvláštní povahu má pensijní fond
zaměstnanců banky, který na rozdíl
od fondů zmíněných v § 36 osnovy
netvoří část jmění bankovního,
nýbrž je samostatnou právnickou osobou. Povinnosti
banky vůči pensijnímu fondu stanoví
se tak, aby zaopatřovací nároky zaměstnanců
byly za všech okolností plně zabezpečeny.
Ustanovením § 5 dekretu č. 139/1945 Sb. byla
vláda zmocněna, aby již při přechodné
úpravě právních poměrů
Národní banky Československé provedla
nařízením majetkové sloučení
obou složek cedulového ústavu. Ježto k
vydání tohoto nařízení dosud
nedošlo, provádí se sloučení
majetku banky na celém státním územ
a sloučení dosavadních pensijních
fondů v jednotný fond touto osnovou. Na banku přecházejí
právním nástupnictvím bez likvidace
práva a závazky, jakož i obchody a zařízení
dosavadní Národní banky Československé;
při tom se zajišťuje také kontinuita služebního
postavení, práv a povinností zaměstnanců
banky.
Náhradu za akcie dosavadního - cedulového
ústavu poskytne jejich vlastníkům stát,
ježto banka se stává ústavem státním.
Náhrada se poskytne z prostředků banky; při
určení výše náhrady přihlíželo
se k tomu, že akcie Národní banky Československé
měly ve skutečnosti povahu papírů
ukládacích, a při výběru upisovatelů
bylo dbáno toho, aby se dostaly do pevných rukou
pokud možno nejširšího okruhu střadatelů.
Stanovená výše náhrady odpovídá
v podstatě příslibu, danému akcionářům
v § 38, oddíl I zákona č. 347/1920 Sb.
pro případ převzetí celého
obchodu cedulové banky státem. Stanovení
bližších okolností, jakým způsobem
se náhrada provede, zůstavuje se rozhodnutí
vlády na návrh ministra financí. Od precisování
těchto okolností přímo v osnově
bylo upuštěno, aby se neprejudikovalo řešení
otázky náhrady za akcie bank znárodněných
podle dekretu č. 102/1945 Sb.
Ustanovení odstavce 3 odpovídá předpisu
§ 5, č. 5 osnovy zákona o Likvidačním
fondu měnovém.