Ústavodárné Národní shromáždění
republiky Československé souhlasí s ústavou
Světové zdravotnické organisace a protokolu
o Mezinárodním úřadu veřejného
zdravotnictví, usnesenými mezinárodní
zdravotnickou konferencí dne 22. července 1946.
Boj proti nemocem a epidemiím, jejich prevence a kontrola,
i všechny ostatní problémy souvisící
s organisací veřejného zdravotnictví,
patří k těm oborům, ve kterých
se lidstvo snad nejdříve uvědomilo nezbytnost
mezinárodní spolupráce. Epidemické
nákazy - mor, cholera a jiné strašlivé
nemoci - které se od pradávna šířily
z orientu do Evropy, neznaly překážky státních
hranic. Jen tak lze vysvětliti, že v 19. století
- které se vyznačuje vítězstvím
zásady státní svrchovanosti a myšlenky
národního státu - byly zároveň
učiněny prvé pokusy o mezinárodní
spolupráci v otázkách veřejného
zdravotnictví. Národy, žijící
v obdobných podmínkách politických,
hospodářských a klimatických, jsouce
postaveny před tytéž zdravotnické a
hygienické problémy, počaly již od začátku
minulého století činiti společná
opatření v obraně proti nebezpečí
ohrožujícímu samotné základy
jejich existence a předpoklady jejich blahobytu. Postupem
doby byla preventivní a kontrolní opatření
rozšířena na všechny nebezpečné
přenosné choroby. Mezinárodní spolupráce
se však neomezila jen na opatření preventivní
a léčebná. Otázky mezinárodní
zdravotnické spolupráce jsou dnes řešeny
vždy v souvislosti s otázkami hospodářskými
a zemědělskými, neboť mezinárodní
veřejnost je si vědoma toho, že hlavní
příčinou epidemií a nemocí
je především podvýživa a nedostatek
základních potravin nezbytných pro lidský
organismus.
Prvými orgány mezinárodní zdravotnické
spolupráce byly Oblastní rady, zřízené
v hlavních přístavech, které jsou
branami do Evropy z orientu. Takové rady působily
v Cařihradě, Tangeru a Alexandrii a jejich úkolem
bylo činiti opatření usilující
zabrániti šíření epidemií
a vykonávati v oblasti hygienický dozor.
Počínajíc rokem 1852, byla svolána
řada Diplomatických konferencí, které
se zabývaly otázkami mezinárodní zdravotnické
a hygienické spolupráce. S počátku
se omezovaly na přijetí doporučení,
avšak později se usnášely na mezinárodních
úmluvách řešících již
zcela konkrétní otázky. První mezinárodní
zdravotní úmluva byla přijata v roce 1892
na konferenci v Benátkách. Jejím úkolem
bylo zabrániti, aby se nákaza cholery šířila
do Evropy skrze Suezský průplav. Pozdější
úmluvy z roku 1893, 1894, 1897, 1903 a 1912 rozšířily
obranná a kontrolní opatření na mor
a žlutou zimnici, zavedly přísné předpisy
o zdravotních a hygienických prohlídkách
v dopravě vodní a železniční,
o desinfekci, jakož i o povinnosti okamžitého
hlášení onemocnění těmito
chorobami.
Úmluva z roku 1912 byla pozměněna a doplněna
úmluvou z r. 1926, která rozšířila
obranná a kontrolní opatření na tyfus
a neštovice a dále zdokonalila systém obranného
zpravodajství proti přenosným chorobám.
Mezinárodní zdravotnickou úmluvou o letecké
dopravě z 1933 byla tato opatření rozšířena
na dopravu letadly. Poslední dvě mezinárodní
zdravotnické úmluvy byly přijaty v roce 1944.
Jimi byly funkce Mezinárodního úřadu
veřejného zdravotnictví přechodně
přeneseny na Organisaci Spojených národů
pro pomoc a obnovu (UNRRA).
a) Mezinárodní úřad veřejného
zdravotnictví. Podnět k jeho založení
vyšel z mezinárodní zdravotnické úmluvy
z roku 1903, která uložila francouzské vládě,
aby připravila návrhy na zřízení
mezinárodního zdravotnického úřadu.
Úřad byl zřízen dohodou ze dne 9.
prosince 1907 a zahájil svou činnost v roce 1909
v Paříži. Byl stálým pojítkem
mezi státy, které přistoupily k mezinárodním
zdravotnickým úmluvám. Jeho hlavním
úkolem bylo působiti jako informační
středisko a dozírati na plnění mezinárodních
úmluv zdravotních. Úřad sbíral
zprávy o důležitých otázkách
týkajících se veřejného zdravotnictví,
o opatřeních učiněných v boji
proti přenosným chorobám a vydával
publikace týkající se přenosných
chorob, statistiky veřejného zdravotnictví
a zdravotních opatření učiněných
jednotlivými státy. Státy byly povinny dodávati
úřadu pravidelné zprávy o opatřeních
učiněných či zamýšlených
k provedení mezinárodních zdravotnických
úmluv. Hlavním orgánem Úřadu
byl Stálý výbor skládající
se ze zástupců vlád, které přistoupily
k dohodě z roku 1907. Mezinárodní zdravotnickou
úmluvou z roku 1926 byla Stálému výboru
svěřena pravomoc poradní, pokud jde o výklad
a provádění mezinárodních zdravotnických
úmluv.
b) Zdravotnická organisace Společnosti národů.
Článkem 23 (f) paktu bylo Společnosti národů
uloženo, aby v rámci platných mezinárodních
úmluv činila opatření pro zamezení
a kontrolu nemocí. K tomu cíli vytvořila
Společnost národů zdravotnickou organisaci,
jejímž úkolem bylo působiti jako ústřední
orgán zdravotnické spolupráce. Napomáhala
vládám v organisaci jejich zdravotnické služby,
zejména tím, že jim poskytovala odbornou pomoc
statistickou, epidemiologickou i jinou, a obecně usilovala
o posílení mezinárodní spolupráce
v otázkách zdravotnických. Hlavními
orgány Zdravotnické organisace Společnosti
národů byly:
a) hlavní poradní zdravotní sbor (General
Advisory Health Council), jehož funkce byla svěřena
Stálému výboru Mezinárodního
úřadu veřejného zdravotnictví,
b) zdravotnický výbor, který řídil
veškerou zdravotnickou práci Společnosti národů,
c) sekretariát, jímž byl zdravotnický
odbor sekretariátu Společnosti národů.
V rámci Zdravotnické organisace Společnosti
národů byly zřízeny: zvláštní
epidomiologické zpravodajství a statistická
služba veřejného zdravotnictví v Ženevě
a Singapuru a mezinárodní středisko pro studium
malomocenství v Rio de Janeiro.
Zdravotnická organisace Společnosti národů,
která vykonávala své poradní funkce
s pomocí různých zvláštních
komisí (pro malarii, otázky výživy,
tělesnou výchovu atd.), vykonala za dobu svého
trvání velké dílo, které zasahovalo
do všech oborů veřejného zdravotnictví.
Zvláště se věnovala otázce boje
proti přenosným nemocem, studiu malarie a nemocí
pohlavních, úsilí o povznesení zdravotní
a hygienické úrovně venkovských okresů
a studiu otázek výživy a bydlení. O
těchto problémech svolala několik mezinárodních
konferencí, zejména také v zemích
Dálného Východu. Řada států
požádala Zdravotnickou organisaci Společnosti
národů o odbornou poradu v organisaci své
zdravotnické služby. Některé státy,
mezi nimi i Československo ji požádaly, aby
reorganisaci jejich služby podrobila studiu.
c) Organisace Spojených národů pro pomoc
a obnovu (UNRRA). V preambuli k úmluvě
o zřízení této organisace je uveden
jako jeden z jejích cílů poskytování
okamžité pomoci "při zamezování
nákaz a při ozdravování lidu".
Velké a záslužné dílo UNRRY je
obecně známo, takže není třeba
se zvláště zmiňovati o tom, co vykonala
v organisaci veřejného zdravotnictví.
Máme-li si učiniti úplný obraz o mezinárodní
organisaci veřejného zdravotnictví, je třeba
se ještě zmíniti o funkcích, které
jsou svěřeny Mezinárodní organisaci
práce a Potravinové a zemědělské
organisaci Spojených národů. V preambuli
k ústavě Mezinárodní organisace práce
je naléhavě žádáno zlepšení
ochrany dělníků proti nemoci a úrazům
v zaměstnání. Proto tato organisace věnovala
svou hlavní pozornost studiu zdravotních a hygienických
podmínek osob zaměstnaných v průmyslu
a úsilí o jejich zlepšení. K tomu cíli
Mezinárodní organisace práce přijala
řadu mezinárodních úmluv.
Také Zemědělská a potravinová
organisace Spojených národů věnuje
pozornost otázkám zdravotnickým. To vyplývá
z poznání, že mezi otázkami vyživovacími
a zdravotními je velmi úzká spojitost, a
že předpokladem poklesu úmrtnosti a plného
zdraví je poskytnutí náležité
výživy.
Také Charta Spojených národů věnuje
pozornost řešení otázek zdravotnických.
Článek 55 Charty stanoví, že Spojené
národy mají napomáhati řešení
zdravotnických problémů. Článek
62. ukládá Hospodářské a Sociální
radě, do jejíž pravomoci tyto otázky
náležejí, aby konala studie a podávala
zprávy o otázkách zdravotnických,
připravovala a předkládala Valnému
shromáždění návrhy na jejich
řešení a svolávala o nich mezinárodní
konference. Tuto činnost může Hospodářská
a sociální rada vyvíjeti i skrze mezinárodní
organisace zřízené mezivládními
ujednáními a uvedené zvláštními
dohodami ve vztah k Spojeným národům ve funkci
jejich t. zv. zvláštních orgánů
(čl. 57 a 63 Charty). Podle článku 59. Spojené
národy, budou-li to pokládati za vhodné,
dají podnět k jednání mezi interesovanými
státy, aby k dosažení cílů uvedených
v článku 55. byly zřízeny nové
zvláštní orgány.
Již na konferenci Spojených národů v
San Francisku brazilská a čínská delegace
navrhly, aby byla svolána obecná konference s úkolem
vytvořiti mezinárodní zdravotnickou organisaci.
Předmětem konkretního jednání
se tato otázka však stala až na prvním
zasedání Hospodářské a sociální
rady, která dne 15. II. 1946 jednomyslně přijala
resoluci, aby nejpozději do 20. června 1946 byla
svolána mezinárodní zdravotnická konference
s úkolem jednati o rozsahu mezinárodní spolupráce
ve věcech zdravotnických a připraviti návrh
na vytvoření jednotné zdravotnické
organisace Spojených národů. Přípravou
konference byl pověřen výbor znalců,
jemuž bylo uloženo, aby vypracoval program a podrobné
návrhy. Výbor, který zasedal v Paříži
ve dnech 18. března až 5. dubna 1946 se skládal
ze zástupců 16 států a ze zástupců
Mezinárodního úřadu veřejného
zdravotnictví, zdravotnické organisace Společnosti
národů, UNRRY a Panamerického zdravotnického
úřadu, Československo bylo zastoupeno děkanem
lékařské fakulty Karlovy university prof.
Dr. Josefem Čančíkem.
Ve své zprávě předložené
třetímu zasedání Hospodářské
a sociální rady, která ji přijala
dne 11. června 1946, výbor znalců doporučil
zřízení Světové zdravotnické
organisace, která by prostřednictvím svých
oblastních úřadů vyvíjela činnost
ve všech částech světa. Jako jediná
organisace toho druhu Světová zdravotnická
organisace převezme činnost, kterou v oboru zdravotním
vykonávala Společnost národů, Mezinárodní
úřad veřejného zdravotnictví
a UNRRA. Úkolem nové organisace je rovněž
spolupracovati se zvláštními orgány,
které byly uvedeny ve vztah k Hospodářské
a sociální radě, jako je Mezinárodní
organisace práce, Potravinová a zemědělská
organisace atd. Výbor doporučil pozvati na konferenci
i ty státy, které se dosud nestaly členy
Spojených národů - s výjimkou Francova
Španělska - a zástupce okupačních
orgánů.
Konference se sešla dne 19. června 1946 v New Yorku
za účasti zástupců 51 států,
zástupců okupačních orgánů
v Německu, Japonsku a na Korei a těch mezinárodních
organisací, které se zabývají také
otázkami zdravotnickými. Československo bylo
zastoupeno Dr. J. Macháčkem, šéfem presidia
ministerstva zdravotnictví a universitním profesorem,
děkanem lékařské fakulty Dr. Josefem
Čančíkem. Konference byla ukončena
dne 22. července a byly podepsány tyto dohody:
1. Ústava světové Zdravotnické
organisace.
2. Protokol o mezinárodním úřadu
veřejného zdravotnictví.
ad 1: V důvodu k ústavě Mezinárodní
zdravotnické organisace jsou vytčeny zásady
mezi národní zdravotnické péče,
jejichž plnění je úkolem Organisace.
Mezinárodní zdravotnická organisace je prvním
zvláštním orgánem zřízeným
ve smyslu ustanovení článku 59 Charty Spojených
národů.
Kapitoly I. a II. ústavy stanoví cíle a úkoly
Organisace, jež je řídícím a
souřaďujícím orgánem mezinárodní
zdravotnické činnosti a udržuje spolupráci
se Spojenými národy, zvláštními
orgány, s vládními zdravotnickými
správami, jakož i s jinými organisacemi. Na
žádost vlád pomáhá jim zlepšovati
jejich zdravotnickou službu a poskytuje jim odbornou podporu
a pomoc. Rovněž zřizuje správní
a odborné zdravotnické služby a usiluje o vymýcení
nemocí epidemických a endemických. Zabývá
se otázkami zabránění úrazům,
zlepšení výživy, bydlení, zdravotnických
zařízení oddechu, a pracuje o řešení
všech otázek t. zv. hygieny prostředí.
Organisace má i poslání vědecké.
Jejím úkolem je podporovati badání
o otázkách zdravotnických s hlediska sociálního,
pedagogického i ryze lékařského. Má
přispěti k vytvoření osvíceného
světového veřejného mínění
v otázkách zdravotnických.
K dosažení těchto cílů Organisace
je oprávněna navrhovati úmluvy, dohody a
řády a činiti doporučení stran
mezinárodních zdravotnických otázek.
Kapitola III. ústavy pojednává o členství
v Organisaci. Vychází ze zásady universality,
neboť jen spolupráce všech států
světa může umožniti, aby bylo dosaženo
cílů, které si vytkla. Proto mohou býti
jejími členy všechny státy světa,
nejen členové Spojených národů.
Také ta území, která dosud nedosáhla
samosprávy, mohou se účastniti jejich prací
jako t. zv. přidružení členové,
při čemž je pamatováno na to, aby zástupci
těchto území byli ustanovováni z domorodého
obyvatelstva.
Kapitoly IV - VII mají ustanovení o hlavních
orgánech Organisace, jimiž jsou Světové
zdravotnické shromáždění, Výkonná
rada a sekretariát. Zdravotnické shromáždění
je orgán representativní, který stanoví
program a řídí veškeré práce
organisace. Výkonná rada je orgánem odborným,
jehož hlavním úkolem je prováděti
rozhodnutí a program Organisace. Vlastním výkonným
orgánem je sekretariát v čele s generálním
ředitelem. Sekretariát má povahu mezinárodní
správní služby.
Do pravomoci Výkonné rady patří podle
ustanovení kapitoly VIII právo zřizovati
výbory pro plnění úkolů Organisace.
Výkonná rada i Zdravotnické shromáždění
mohou svolávati konference o všech otázkách
spadajících do působnosti Organisace (kap.
IX). O hlasování ve Zdravotnickém shromáždění,
Výkonné radě a výborech Organisace
stanoví kapitola XIII., že o důležitých
otázkách je rozhodováno dvoutřetinovou,
o ostatních prostou většinou členů
přítomných a hlasujících.
Aby Organisaci bylo umožněno náležitě
působiti ve všech částech světa,
stanoví kapitola XI, že Zdravotnické shromáždění
se souhlasem většiny členů z té,
které oblasti může zříditi tak
zv. oblastní organisace.
Kapitola XII., má ustanovení o rozpočtu,
který je připravován generálním
ředitelem a Výkonnou radou a předkládán
Zdravotnickému shromáždění k
schválení. Je pamatováno i na zřízení
zvláštního fondu, jímž bude disponovati
Výkonná rada v naléhavých případech
a při nepředvídaných událostech.
Dá se předpokládati, že - podobně
jako je tomu u jiných zvláštních orgánů
- také rozpočet Mezinárodní zdravotnické
organisace bude zkoumán a schvalován Valným
shromážděním Spojených národů.
Je-li usnesena nějaká nová úmluva,
je podle ustanovení článku 20. ústavy
každý člen Organisace povinen do 18 měsíců
od usnesení učiniti opatření pro přístup
k takové úmluvě. Neučiní-li
tak, je povinen oznámiti generálnímu řediteli
své důvody.
Kromě toho je každý člen Organisace
povinen podle ustanovení kapitoly XIV. podávati
Organisaci roční zprávu o tom, co podnikl
pro zlepšování zdravotního stavu svého
obyvatelstva, ve věci doporučení, které
mu Organisace učinila a o provádění
mezinárodních dohod, úmluv a řádů.
Rovněž je povinen podávati zprávy statistické,
epidemiologické i jiné týkající
se zdravotnických otázek.
V kapitole XV. má ústava předpisy o právní
způsobilosti Organisace a o jejich výsadách
a svobodách. Tyto otázky jsou upraveny obdobně
jako u Spojených národů. V kapitole XVI.
je ustanovení o vztahu k jiným organisacím,
které umožňuje další prohloubení
činnosti.
Kapitoly XVII - XIX mají ustanovení povahy právní.
Upravují postup při změně ústavy,
příslušnost Mezinárodního soudního
dvora pro spory a výklad nebo použití ústavy.
Podle ustanovení článku 80 ústava
nabude činnosti až se 26 členů Spojených
národů stane v ní stranami. Článek
79 stanoví, že státy se mohou státi
stranami v ústavě podpisem bez nebo s výhradou
schválení.
Ad 2:
Současně s podpisem ústavy mezinárodní
zdravotnické organisace byla podepsána vládami
zastoupenými na mezinárodní zdravotnické
konferenci dohoda o zřízení Zatímní
komise. Tato dohoda vstoupila v účinnost dnem podpisu,
takže nevyžaduje ratifikace. Její překlad
se však pro informaci připojuje tak, aby bylo možno
učiniti si ucelený obraz mezinárodního
úsilí o vybudování jednotné
světové zdravotnické organisace.
Za členy komise byli zvoleni zástupci 18 států,
a to: Australie, Brazilie, Kanady, Číny, Egypta,
Francie, Indie, Liberie, Mexika, Holandska, Norska, Peru, Sovětské
ukrajinské republiky, Spojeného království,
Spojených států, Svazu sovětských
socialistických republik, Venezuely a Jugoslavie. Úkolem
této komise, která již zahájila činnost,
je svolati první Zdravotnické shromáždění,
a to nejpozději do 6 měsíců po dni,
kdy ústava Organisace nabude účinnosti. Zatímní
komisi bylo kromě toho uloženo, aby připravila
návrhy programu a rozpočtu Organisace, zkoumala
otázku jejího sídla a eventuálních
oblastních organisací. Ve smyslu svého mandátu
komise již zahájila jednání o vybudování
účinné spolupráce se Spojenými
národy, ostatními zvláštními
orgány, učinila opatření o převedení
majetku a některých funkcí a činností
zdravotnické organisace Společnosti národů
a Mezinárodního úřadu veřejného
zdravotnictví, jakož i těch funkcí,
které byly různými zdravotními konvencemi
svěřeny organisaci UNRRA. Úkolem komise,
jejíž první zasedání bylo v měsíci
listopadu 1946 v Ženevě, je rovněž jednati
o naléhavých zdravotních otázkách
a upozorňovati ty vlády a mezinárodní
organisace, které mají možnost konkretní
pomoci, na naléhavé zdravotnické potřeby.
Komise vyvíjí svou činnost prostřednictvím
několika technických výborů a skončí,
jakmile bude svoláno prvé zasedání
Zdravotnického shromáždění.
Ad 2:
Československo provedlo přístup k dohodě
o zřízení Mezinárodního úřadu
veřejného zdravotnictví, podepsané
v Římě dne 9. prosince 1907, její
ratifikací dne 24. července 1922.
Aby byla vytvořena jednotná zdravotnická
organisace bylo nutno učiniti opatření o
ukončení činnosti tohoto úřadu
a o přenesení jeho funkcí a činností
na novou zdravotní organisaci. K tomu cíli byl dne
22. července 1946 usnesen protokol o Mezinárodním
úřadu veřejného zdravotnictví.
Tímto protokolem se zavazují strany účastněné
na římské dohodě z r. 1907, že
učiní vše, aby povinnosti a úkoly Mezinárodního
úřadu veřejného zdravotnictví,
jakož i ty povinnosti a úkoly, které byly tomuto
úřadu uloženy dalšími mezinárodními
dohodami přešly na novou Světovou zdravotnickou
organisaci nebo její Zatímní komisi. Protokol
dále stanoví, že dohoda z r. 1907 pozbude platnosti
a Mezinárodní úřad veřejného
zdravotnictví bude rozpuštěn, jakmile všechny
strany na dohodě zúčastněné,
projeví souhlas s ukončením její platnosti.
Nestane-li se tak do 15. listopadu 1949, strany, které
podepsaly protokol, vypoví dohodu z r. 1907 podle jejího
článku 8. Protokol nabude účinnosti,
až se dvacet vlád, které jsou stranami v dohodě
z r. 1907, stane stranami v tomto protokolu. Vlády se mohou
státi stranami v protokolu podpisem bez výhrady,
neb s výhradou schválení. Za Československou
republiku byl protokol podepsán profesorem Dr. Josefem
Čančíkem, a to s výhradou jeho projednání
a schválení předepsaného československou
ústavou.
Poněvadž včasné rozmnožení
Ústavy a Protokolu tiskem působí značné
obtíže, a též z důvodů úsporných,
rozhodlo předsednictvo ústavodárného
Národního shromáždění
upustiti od jejich úplného vytištění.
Úplné znění je ve sněmovní
kanceláři k nahlédnutí.