Zrušuje se použivatelnost (platnost)
1. vládního nařízení ze dne 3. srpna 1944, č. 166 Sb., o úřadu pro hospodaření obytnými místnostmi, jakož i všeobecných opatření podle něho vydaných;
2. zákona ze dne 26. června 1940, č. 178 Sl. z., o bytové péči;
3. zákona ze dne 22. prosince 1942, č. 254 Sb. z. o zajišťování a zabírání bytů a omezení práva stěhovacího ve znění nařízení ze dne 15. října 1945, č. 127 Sb. n. SNR.
4. §§ 11 až 17 zákona ze dne 25. listopadu
1943, č. 160 Sl. z., o opatřeních po nepřátelských
bojových činech, o náhradě škod
těmito činy způsobených a o doplnění
právních předpisů o civilní
protiletecké ochraně.
Tento zákon nabývá účinnosti
dnem vyhlášení a pozbude jí dnem 31.
prosince 1948; provede jej ministr ochrany práce a sociální
péče v dohodě se zúčastněnými
ministry.
Jedním z neblahých a nejtíživějších
následků, které zanechala válka v
národním hospodářství téměř
celé Evropy, je nedostatek bytů.
U nás jsou jím nejvíce postižena velká
města, zejména Praha, Brno a Bratislava, průmyslová
střediska a pak oblasti, jimiž prošla válka.
Hlavní příčiny tohoto zjevu nutno
hledati především v soustavném poklesu
a posléze v úplném zastavení stavební
činnosti za okupace a mimo to ve zničení
značného počtu bytů válečnými
událostmi. První důvod projevuje se v zemích
České a Moravskoslezské v konkrétních
číslech takto: ve 62 největších
městech území, okupovaného Němci
v roce 1939, činil ryzí přírůstek
bytů v roce 1938 - 16.275, v roce 1939 - 20.466, v roce
1940 - 16.569, v roce 1941 - 9106, v roce 1942 - 3554 a v roce
1943 - 754 bytů; dalších dat, bohužel,
nemáme, ježto Němci zakázali v roce
1943 prováděti statistiku. Za normálního
vývoje hospodářských poměrů
byl by v těchto městech činil ryzí
přírůstek bytů za léta 1939
až 1945 včetně úhrnem přibližně
asi 112.000, zatím co vlivem okupace byla jich za tuto
dobu získána ztěží polovina.
Válečnými událostmi bylo nejtíživěji
postiženo Slovensko, zejména jeho východní
a střední část. Pak země Moravskoslezská,
kde byly velmi těžce poškozeny celé okresy
a mimo to i některá velká města. Pokud
jde o budovy, bylo jich zde 11.892 úplně zničeno
a přes 19.000 těžce poškozeno; z toho
připadá na město Brno 1247 úplně
zničených a 3932 těžce poškozených.
Země Česká vyšla z těchto pohrom
u porovnání k ostatním částem
republiky poměrně nejméně dotčena.
Válkou bylo na jejím území 3014 budov
úplně zničeno a přes 10.500 těžce
poškozeno; z toho je v městě Praze 149 budov
úplně zničených a 663 těžce
poškozených. Lehce poškozených budov je
v českých zemích více než 100.000.
Kolik za tohoto stavu se nám nedostává bytových
jednotek, lze zjistiti jen přibližným odhadem.
Jednotné a organisované zachycování
statistických jevů, týkajících
se bytové potřeby, nebylo totiž možno
dosud soustavně prováděti, poněvadž
od skončení okupace žijeme v době stálých
přesunů obyvatelstva, jehož počet v
jednotlivých obcích i celých krajích
se tím ustavičně velmi podstatně mění.
Přesný přehled bytové potřeby
budeme míti teprve až po skončení odsunu
Němců a Maďarů a po osídlení
pohraničí českým a slovenským
obyvatelstvem. Základem této příští
statistiky bude sčítání domů
a bytů, provedené státním úřadem
statistickým ke dni 31. ledna 1946.
Podle předběžných výsledků
tohoto sčítání nedostávalo
se v rozhodný den v zemi Moravskoslezské 10.176
bytů, zatím co v zemi České se jevil
přebytek 1502, takže celková potřeba
činila v českých zemích 8,674 byty.
Tato výsledná čísla bytové
potřeby přímo překvapují svojí
poměrně malou výší. Při
jejich hodnocení nutno však míti na zřeteli,
že představují toliko objektivní nedostatek
nebo přebytek bytů v nejryzejším smyslu.
Při sčítání domů a bytů
bylo totiž počítáno s každou stavbou,
obsahující lidský příbytek
nebo určenou k obytným účelům,
a s každým nouzovým nebo pohyblivým
obydlím, v němž 31. ledna 1946 někdo
přebýval, tedy namnoze i s byty, které ani
zdaleka nevyhovují zásadám zdravého
bydlení a jež bude nutno, jak jen to dovolí
poměry, vyřaditi z bytového trhu. Dlužno
proto subjektivní potřebu, při níž
možno uvažovati jako předmět nabídky
toliko byty ve stavbách trvalého rázu, hygienicky
nezávadné a úměrné svou výměrou
počtu členů domácnosti, odhadovati
daleko vyššími čísly, než
vykazují předběžné výsledky.
Avšak ani tato odhadná data nelze bráti za
pevný podklad přehledu bytové potřeby.
Ve sčítaných obydlených bytech jsou
totiž obsaženy i by ty Němců, kteří
budou téměř vesměs odsunuti a na jejichž
místa se přestěhuje část českého
obyvatelstva, takže v poměru mezi nabídkou
bytů a poptávkou po nich nastane přesun ve
prospěch nabídky.
Tato skutečnost opravňuje k odůvodněnému
předpokladu, že po skončeném odsunu
Němců bude v zemích České a
Moravskoslezské vykazovati úhrnný poměr
mezi počtem bytů a počtem domácností
přebytek bytů. Vada však bude v jejich krajinném
rozložení, takže nedostatku bytů jako
místního zjevu, někde tíživějšího,
jinde lehčího se nezbavíme ani po odsunu
Němců ani po skončeném osídlení
pohraničí. I pak nám zůstane neuspokojena
bytová poptávka v některých oblastech,
a to jak v pohraničí, tak ve vnitrozemí.
Půjde tu o větší města, průmyslová
střediska a o kraje zničené válkou,
tedy vesměs oblasti, v nichž se projevuje bytová
nouze tíživým způsobem i dnes.
Podle uvedených předběžných výsledků
sčítání domů a bytů
činila, pokud jde o větší města,
objektivní bytová potřeba v Praze 7852 bytů,
v Plzni 900, v Brně 10.912, v Olomouci 47 a v Mor, Ostravě
830 bytů; naproti tomu v Liberci se jevil vlivem odsunu
Němců přebytek 852 a v Opavě i přes
zpustošení válkou 1830 bytů. Obdobně
tomu bylo v průmyslových oblastech. Tak na př.
chyběly v politických okresích Kladno 202
byty, Č. Lípa 82, Most 245, Plzeň (venkov)
232, Prostějov 411, Přerov 498, Zlín 167
bytů atd., zatím co bylo napočítáno
v politických okresích Teplice-Šanov 896, Ústí
n. L. 3573, Krnov 1659 volných bytů a pod.
Na venkov, není-li právě okolím velkých
měst nebo průmyslových středisk, bytová
nouze zpravidla nezasahuje. Příkladem toho je země
Česká, kde podle sčítání
bylo v obcích s méně než 5000 obyvateli
4579 bytů volných, kdežto ve větších
obcích se jich 3077 nedostávalo; poněvadž
mezi těmito většími obcemi je započteno
i hlav. město Praha, kde chyběly 7852 bytové
jednoty, je zřejmo, že nedostatek bytů nepociťují
ani všechny větší obce, ba naopak, že
četné z nich mají bytové přebytky,
jimiž úhrn objektivní bytové potřeby
ve větších obcích je stlačen
na 3077 bytů. Opačně je tomu v zemi Moravskoslezské,
kde vlivem válečných událostí
se jeví větší nedostatek bytů
v obcích s méně než 5000 obyvateli než
v obcích větších; v prvých chybělo
7092 bytů, kdežto u druhých toliko 3084.
Sčítání domů a bytů
bylo provedeno toliko v zemích, České a Moravskoslezské.
Ze Slovenska nemáme proto, bohužel, přesných
dat o stavu bytového trhu, avšak podle odhadu probíhá
tam krise bytového trhu mnohem tíživěji,
ježto Slovensko utrpělo daleko více válečnými
událostmi a nemá ve svém - téměř
ryze zemědělském - pohraničí
tolik ubytovacích možností pro obyvatelstvo
z vnitrozemí, jako jich skýtá pohraničí
zemí České a Moravskoslezské. Mimo
to nutno na Slovensku počítati pro nejbližší
budoucnost i s industrialisací některých
krajů, které problém zmírnění
nedostatku bytů učiní ještě tíživějším.
Je pochopitelné, že za tohoto stavu nebude prozatím
možno ponechati bytové hospodářství
volnému vývoji, nýbrž bude nutno je
regulovati, Tomuto účelu má sloužiti
především zákon o mimořádných
opatřeních bytové péče, jehož
návrh je připojen.
Stěžejním motivem, který vedl k vypracování
tohoto návrhu, byl nedostatek bytů a mimo to nutnost
umožniti plynulý přesun českého
a slovenského obyvatelstva do pohraničí.
Návrh proto rozlišuje v § 37, pokud jde o místní
působnost zákona, jednak pohraničí,
jehož pojem je vymezen v § 30, jednak ostatní
území státu.
Na tomto území má býti pro místní
působnost zákona rozhodujícím jedině
nedostatek bytů. Proto má zde zákon platiti
v obcích s více než 3.000 obyvateli, ježto
povšechně lze předpokládati, že
na venkově, pokud nejde o okolí velkých měst
a průmyslových středisk, není rozsah
bytové nouze takový, aby vyžadovala zvláštního
usměrnění. Počet obyvatelstva sám
o sobě nemůže však býti dostatečným
kriteriem pro posouzení otázky, zda v obci je nedostatek
bytů či nikoli. Z toho důvodu skýtá
návrh zemským národním výborům
(na Slovensku pověřenectvu sociální
péče) možnost, aby rozšířily
působnost zákona i na menší obce, ponechávaje
s druhé strany úvaze místních národních
výborů větších obcí, aby
podle místních poměrů na bytovém
trhu rozhodly kladně nebo záporně o jeho
nucené regulaci. To znamená, že účinnost
předpisů §§ 1 až 8 a 10 až 17
v té nebo oné obci bude závislá na
nedostatku bytů, po případě u §§
11 až 14 i na jeho intensitě. Má tedy míti
většina ustanovení zákona, pokud jde
o vnitrozemí, povahu toliko rámcové normy,
jejíž působnost v obci bylo by možno po
případě vynutiti opatřením
podle § 21 návrhu.
Naproti tomu v pohraničí má zákon
platiti ve všech obcích bez ohledu na počet
obyvatelů, tedy i na venkově, a rovněž
ve všech obcích má podle §§ 32 a
34 návrhu býti zavedena účinnost uvedených
ustanovení §§ 1 až 8, 10 a 15 až 17.
Toliko ustanovení §§ 11 až 14 o nadměrných
bytech mají býti předpisy fakultativními,
jejichž působnost by byla závislá na
naléhavé bytové potřebě v obci.
Věcně postihuje zákon jen byty, ovšem
pokud jde o §§ 16 a 17 i takové, které
byly svému původnímu účelu
odňaty. Co se rozumí bytem, návrh blíže
neurčuje, poněvadž pojem bytu je tak mnohotvárný,
že jej nelze vystihnouti jednotnou definicí, a proto
také až dosud v žádné normě
nebyl vymezen. Tento nedostatek nezpůsobil však v
praksi nikde potíží.
Výjimky z věcné působnosti zákona
jsou obsaženy v § 29, jehož působnost pokud
jde o pohraničí je částečně
omezena ustanovením § 35 návrhu.
Pod pojem domů státu, o nichž mluví
§ 29, č. 1, písm. a) návrhu, jsou zahrnuty
též domy státních podniků, uvedených
ve vl. nař. 206/1924 Sb. ve znění vl. nař.
č. 179/1939 Sb. a vl. nař. č. 133/1946 Sb.,
ježto tyto podniky, postrádajíce samostatné
právní subjektivity, nemohou býti samostatnými
vlastníky domů. To platí i o domech čsl.
státních drah. Zmiňuje-li se však návrh
přes to zvláště o domech železnic
a železničních fondů, míní
tím domy, které jsou ve vlastnictví nebo
správě železnic soukromých. Naproti
tomu v § 27, odst. 1 vylučuje návrh z pojmu
státních domů výslovně domy,
které byly zkonfiskovány podle dekretu č.
12/1945 Sb. a č. 108/1945 Sb., pokud ovšem je stát
nepodrží jako svůj majetek. Úmyslně
se zde neuvádějí domy znárodněných
podniků, ježto u nich nemůže býti
pochybností o tom, že je nelze považovati za
domy státu. Znárodněné podniky mají
totiž podle vl. nař. č. 6/1946 Sb. postavení
samostatných právnických osob a mohou proto
býti i samostatnými subjekty práv a závazků.
Leč ani o domy podniků spravovaných státem
ve smyslu § 29, č. 1, písm. a) tu jíti
nemůže, ježto návrh má při
této výjimce na mysli podniky tak podrobené
správě orgánů státu, že
se tím stávají článkem v organisaci
veřejné správy.
Pokud jde o byty uvedené v § 29, č. 1, písm.
h), je podmínkou jejich vynětí, aby byly
již původně vystavěny jako závodní
a jako takové pronajímány nebo jinak dávány
v užívání zaměstnancům
podniku. Vyloučeny jsou tudíž byty v domech,
jež získal podnik jinak než stavbou; výjimka
platí pro domy přidělené zaměstnavateli
do vlastnictví podle dekretu č. 12/1945 Sb. a č.
108/1945 Sb. S výjimkou těchto domů má
býti přiznání výhody závislé
též na tom, že byty jsou zřízeny
při podniku, t. j. že tvoří s jeho provozními
budovaní s místního hlediska jeden celek.
Návrh navazuje v tom ohledu na výpovědní
důvod stanovený v § 1, odst. 2, č. 10
zák. č. 44/1928 Sb. o ochraně nájemníků
ve znění vyhl. č. 62/ 1934 Sb.
Podstata zákona spočívá v ustanoveních,
která upravují regulaci bytového trhu, Základním
prostředkem k jejímu provádění
má býti především ohlašovací
povinnost, jíž se zabývá návrh
v §§ 1, 7, 16 a 17. Povinnost podle §§ 1,
16 a 17 postihuje vlastníky domů a povinnost podle
§ 7 nájemníky a jiné uživatele
bytů. Povinnost, stanovená v §§ 1 a 7,
se týká bytů, jichž se vůbec
neužívá nebo jichž se užívá
k bydlení, kdežto povinnosti podle §§ 16
a 17 podléhají byty, jichž se užívá
k jiným účelům než k bydlení.
Primerní je ohlašovací povinnost podle §
1, ježto jejím zavedením v obci vzniká
automaticky i povinnost hlásiti byty podle §§
7, 16 a 17. To je vyjádřeno v § 1, odst. 3
návrhu.
Ohlašovací povinností podle § 1 se sleduje
dvojí účel: jednak umožniti místnímu
národnímu výboru stálý přehled
bytů, u nichž má dojíti k výměně
nájemníka nebo jiného uživatele, jednak
získati evidenci bytů, jichž se vůbec
neužívá nebo užívá jen občas
a které by bylo možno zařaditi proto do bytového
trhu.
Tento druhý účel úzce souvisí
s ohlašovací povinností podle § 7, která
chce zachytiti všechny případy dvojích
bytů, ať již jsou v téže obci nebo
v obcích různých. V poslední době
vyskytuje se totiž velmi často, že nájemník
nebo jiný uživatel určitého bytu získal
v pohraničí nový byt, aniž by svůj
původní byt vyklidil, ponechávaje jej buď
prázdný nebo zanechav v něm bez vážných
důvodů svoji rodinu.
Ohlašovací povinnost podle §§ 16 a 17 má
nepřímo sloužiti k tomu, aby bytovému
trhu bylo možno vrátiti byty, které mu byly
odňaty. Návrh zde rozlišuje jednak byty, jichž
se užívalo již před 21. květnem
1938 a dosud užívá k jiným účelům
než k bydlení, jednak byty, jichž se užívá
k jiným účelům než k bydlení
teprve po 20. květnu 1938. O prvých jedná
§ 16 návrhu. Ty chce zákon navrátiti
bydlení jen tenkráte, jestliže se uvolní
a nebudou-li tu důležité důvody, aby
jejich dosavadní způsob užívání
zůstal nadále nezměněn. Druhých
bytů se týká § 17 návrhu. Zde
půjde v praksi téměř vesměs
o úřední místnosti různých
institucí, založených za okupace, které
dnes již nevyvíjejí činnosti nebo jsou
v likvidaci. Oba tyto druhy ohlašovací povinnosti
vztahují se podle § 34 návrhu v pohraničí
na všechny obce, kdežto na ostatním území
jen na obce s více než 20.000 obyvateli nebo které
určí okresní národní výbor.
Shrneme-li všechny tyto druhy ohlašovací povinnosti
v jedno, bude nutno podle §§ 1, 7, 16 a 17 hlásiti
místnímu národnímu výboru:
I. byty, jichž se vůbec neužívá
nebo jichž se užívá k bydlení,
a to
1. byty, které nejsou pronajaty, ani jinak dány
v užívání - vyjímaje pochopitelně
byt vlastníka domu -, tedy zpravidla byty prázdné;
2. byty, v nichž nájemník nebo jiný uživatel trvale nebydlí, tedy byty,
a) jichž.nájemník nebo jiný uživatel vůbec neužívá nebo užívá jen občas, ponechávaje je buď vůbec nebo po určitou dobu prázdné, nebo
b) které dal nájemník nebo jiný uživatel
zcela nebo z části do podnájmu nebo jinak
v užívání a sám bydlí
trvale jinde;
3. byty, jejichž nájemník nebo jiný
uživatel má jiný byt a v nichž bydlí
osoby, které jsou podle zákona povinny sdíleti
s ním obydlí, tedy vzhledem k §§ 92 a
145 obč. zák. jeho manželka a nezletilé
děti;
4. byty, u nichž nájemní poměr neb jiné
právo na jejich užívání zanikne
nebo které - jako na př. při vyklizení
bytu vlastníkem domu - se jinak uvolní;
5. byty, jejichž nájemník zemřel, vyjímajíc
případy, ve kterých nastane v zemích
České a Moravskoslezské podle § 6, odst.
1 zák. č. 44/1928 Sb. o ochraně nájemníků
ve znění vyhl. č. 62/1934 Sb. co nájemníkově
smrti přímo ex lege přechod práv a
povinností z nájemní smlouvy na příslušníky
jeho rodiny a tito neodmítnou podle § 4 vl. nař.
č. 248/1941 Sb. pokračovati v nájemním
poměru;
II. byty, jichž se užívá k jiným účelům než k bydlení, a to
1. byty, jichž se před 21. květnem 1938 užívalo a dosud užívá k jiným účelům než k bydlení a
a) u nichž nájemní poměr nebo jiné právo na jejich užívání zanikne nebo které - jako na př. při vyklizení takového bytu vlastníkem domu - se jinak uvolní;
b) jejichž nájemník zemřel a jeho manželka,
ani jeho děti nebudou v bytě provozovati živnost
nebo jinou činnost, k jejímuž provozu se ho
dosud užívalo;
2. byty, jichž se užívá k jiným
účelům než k bydlení teprve po
20. květnu 1938, a to i když nájemní
poměr nebo jiné právo na jejich užívání
trvá.
V jakých lhůtách musí býti
ohlašovací povinnost splněna, stanoví
návrh v § 1, odst. 2, § 7, odst. 2, § 16,
odst. 1 a § 17, odst. 1. Zmínky z nich vyžaduje
toliko ustanovení § 1, odst. 2, č. 2, podle
něhož nutno hlásiti byty do 15 dnů po
té, kdy bude jisto, že nájemní poměr
nebo jiné právo na užívání
bytu zanikne nebo kdy byt se jinak uvolní. Návrh
zde používá úmyslně široké
dikce, chtěje postihnout všechny případy
zániku nájemního poměru nebo jiného
práva na užívání bytu, které
se snad mohou vyskytnouti. V praksi půjde však zpravidla
o zánik nájemního poměru, a to téměř
výlučně na podkladě zrušení
nájemní smlouvy výpovědí, takže
nejčastěji budou vlastníci domů povinni
hlásiti byty podle tohoto ustanovení do 15 dnů
po té, kdy výpověď nájemní
smlouvy nabyla právní moci.
Pokud jde o zadávání bytů, podléhajících
ohlašovací povinnosti, přiznává
návrh v § 2, odst. 1, § 16, odst. 2 a §
24, odst. 2 místním národním výborům
přikazovací právo, jehož podstata je
rubem povinnosti vlastníků domů pronajmouti
takovéto byty osobám, jež jim označí
místní národní výbor. Jaké
podmínky musí býti při tom splněny,
zejména u osob přikazovaných za nájemníky,
stanoví §§ 3 a 6, po případě,
pokud jde o pohraničí, též § 33.
K ustanovení § 3, odst. 1, č. 1 dlužno
uvésti, že nedostatečným se rozumí
byt, u něhož poměr počtu příslušníků
domácnosti nájemníka nebo jiného uživatele
k počtu obytných místností, po případě
k výměře obyvatelné podlahové
plochy, je takový, že tu nejsou splněny ani
základní podmínky zdravého bydlení.
Přikázání za nájemníka
nezakládá samo o sobě nájemní
poměr. Nájemní smlouva stává
se skutkem teprve dohodou mezi vlastníkem domu a označenou
osobou za podmínek stanovených v § 1094 obč.
zák.; nedošlo-li by o těchto podmínkách
mezi stranami k dohodě, může je podle §
23 návrhu stanoviti závazně pro obě
strany okresní národní výbor.
Určité omezení přikazovacího
práva místních národních výborů
je obsaženo v § 4 návrhu. Jde tu především
o byty v domech obecně prospěšných bytových
družstev. Důvodem této výjimky jsou
předpisy zák. č. 70/1873 ř. z. (na
Slovensku zák. čl. XXXVII/1875) a vl. nař.
č. 116/1935 Sb., podle nichž smějí družstva
pronajímati byty toliko svým členům.
Dosavadní prakse, zavedená v zemích České
a Moravskoslezské vl. nař. č. 103/1943 Sb.,
které podrobilo byty v družstevních domech
nucené distribuci bez jakéhokoli omezení,
přímo nutila družstva k porušování
těchto předpisů; zejména tomu bylo
tam, kde členství v družstvu bylo stanovami
omezeno na určitou kategorii osob, do níž nebylo
možno zařaditi přikázaného nájemníka.
Výjimka podle § 4, odst. 1 návrhu týká
se v zemích českých celkem 43.106 bytů,
z nichž 28.781 připadá na hl. město
Prahu.
Z důvodů osidlovacích bylo nutno v §
4, odst. 2 přiznati obdobnou výhodu též
jiným vlastníkům domů. Jde při
tom především o osoby české nebo
slovenské národnosti, které nabyly domů
v pohraničí před okupací, pak byly
nuceny je vykliditi a nyní chtějí opět
se do nich nastěhovati, a vedle toho o osoby, kterým
v rámci osidlovací akce budou přiděleny
domy do vlastnictví podle dekretů č. 12/1945
Sb. nebo č. 108/1945 Sb. V prvém případě
je výhoda závislá na předpokladu,
že vlastníci domů vyhovují podmínkám
jako jiné osoby přikazované za nájemníky,
t. j. že jsou státně spolehlivé, že
nemají v obci vůbec bytu nebo bydlí v bytě
zdravotně závadném, že vykonávají
v ní své zaměstnání nebo povolání,
tvořící hlavní zdroj jejich výživy,
a že byt není pro ně nadměrný.
Naproti tomu na splnění těchto podmínek
návrh netrvá u osob, kterým byly přiděleny
domy do vlastnictví podle uvedených dekretů
a jimiž podle těchto ustanovení mohou býti
toliko osoby státně spolehlivé. Zde totiž
zájmy bytové péče musí ustoupiti
zájmům osídlení, které s hlediska
veřejného zájmu převažují.
Další výjimku z přikazovacího
práva místních národních výborů
stanoví § 5 návrhu. Má usnadniti státní
správě překládání státních
zaměstnanců, vynucované služebními
zájmy, čemuž až dosud stavěla se
namnoze v cestu nemožnost opatřiti byt pro přeloženého
zaměstnance. V podstatě jde tu o určitou
obdobu zajišťování bytů státních
zaměstnanců, zavedeného u nás v roce
1922 a upraveného posledně ustanoveními §§
9 až 16 zák. č. 118/1928 Sb., která
v zemích České a Moravskoslezské byla
zrušena vl. nařízením č. 462/1941
Sb. Na Slovensku byl tento zákon nahrazen obsahově
shodným zákonem č. 178/1940 Slov. zák.,
jehož působnost není časově omezena,
takže předpisy jeho §§ 10 až 17 o zajišťování
bytů státních zaměstnanců platí
až dosud.
Proti výkonu přikazovacího práva místních
národních výborů nemůže
býti překážek, půjde-li o byty
prázdné nebo uvolněné. Aby však
bylo možno použíti tohoto práva i pro
byty, které jsou pronajaty nebo jinak dány v užívání,
zmocňuje návrh v § 2, odst. 2, § 8, odst.
1 a § 17, odst. 2 místní národní
výbory, aby nájemní nebo jiné smlouvy
o užívání takovýchto bytů
prohlásily za zrušené. Je nepopíratelné,
že tu jde o značný zásah do soukromých
práv, avšak s druhé strany nutno uvážiti,
že jak z důvodů sociálních, tak
z nutnosti udržeti klid a veřejný pořádek
nelze připustiti, aby některých bytů
nebylo vůbec využito, zatím co tisíce
rodin je bez přístřeší. Ostatně
tímto opatřením mají býti postiženy
jen byty, jichž nájemník nebo jiný uživatel
nezbytně nepotřebuje. Proto návrh v §
8, odst. 3 a § 17, odst. 2 přesně formuluje,
kdy místní národní výbor tohoto
práva použíti nesmí, eventuelně
kdy ho použíti může. Nehledíc k
tomu, nejsou rozhodnutí místních národních
výborů konečná, takže postižený
nájemník nebo jiný uživatel bytu má
možnost domoci se svého skutečného práva
pomocí opravného prostředku, po případě
i stížností k nejvyššímu správnímu
soudu. Jeho ochrana má mimo to býti zajištěna
též ustanovením § 25 návrhu, podle
něhož nelze u odvolání vyloučiti
odkladný účinek. S právem místních
národních výborů prohlásiti
určité nájemní nebo jiné smlouvy
o užívání bytů za zrušené,
souvisí, pokud jde o formální právo,
též ustanovení § 24, odst. 1 návrhu.
Do rámce nucené regulace bytového trhu náleží
též ustanovení § 10, jakož i §
15 návrhu, která podle § 1, odst. 3 stávají
se rovněž v obci účinnými, byla-li
vlastníkům domů uložena ohlašovací
povinnost podle § 1.
Prvé ustanovení jedná o dobrovolných
směnách bytů. Je to ve skutečnosti
určitá výjimka z ohlašovací povinnosti
a z přikazovacího práva, poněvadž
výměnou nájemníkovy osoby zaniká
původní nájemní poměr a zakládá
se nový. Z toho důvodu nelze ani na ustanovení
§ 10, odst. 3, které je určitou obdobou §
13, odst. 2 vl. nař. č. 103/1943 Sb., hleděti
jako na nový zásah do svobodné disposice
s byty, příslušející vlastníkům
domů.
Účelem ustanovení § 15 návrhu
je snaha zabrániti tomu, aby za nedostatku se bezdůvodně
zmenšoval počet bytových jednotek tím,
že by se rušily byty jejich slučováním
nebo používáním jich k jiným
účelům než k bydlení.
Poněvadž za bytové nouze nelze připustiti,
aby byty jako samostatné bytové jednotky byly neomezeně
pronajímány osobám žijícím
osaměle, zejména svobodným, bylo nutno učiniti
zvláštní opatření ve prospěch
těchto osob. Úpravě této otázky
jsou věnována ustanovení §§ 11
až 14 návrhu. Jejich účinnost v obci
má podle § 11, odst. 1 návrhu býti podmíněna
mimořádnou bytovou potřebou a rozhodnutím
místního národního výboru,
věcně odlišným od rozhodnutí,
kterým byla vlastníkům domů uložena
ohlašovací povinnost podle § 1. Ustanovení
§§ 11 až 14 návrhu nestávají
se tedy v obci účinnými automaticky zavedením
ohlašovací povinnosti podle § 1.
Podle § 13 návrhu mají býti nájemníci
a jíní uživatelé nadměrných
bytů povinni dáti nadpočetné místnosti
do podnájmu (u bytu vlastníka domu do nájmu)
nebo jinak v užívání. Na rozdíl
od pronájmu celých bytů přiznává
zde návrh nájemníkům a jiným
uživatelům bytů právo na svobodnou volbu
podnájemníků (nájemníků),
ježto poměr mezi těmito osobami blíží
se svou povahou soužití ve společné
domácnosti. Teprve nesplní-li nájemníci
nebo jiní uživatelé nadměrných
bytů tuto povinnost do stanovené lhůty, může
jim místní národní výbor podnájemníka
(nájemníka) přikázati. Okruh osob,
které jak při svobodném výběru,
tak při nuceném podnájmu (nájmu) mohou
přicházeti v úvahu, je v návrhu přesně
vymezen. V městech, kde je vysoká škola, musí
býti při tom dána přednost posluchačům
těchto škol, kteří jsou nedostatkem
vhodného přístřeší nejvíce
postiženi. Nelze však tuto výhodu přiznati
jedině jim, ježto vyřadili bychom tím
z možnosti ubytování jiné osoby, žijící
osaměle, které vykonávají v obci své
zaměstnání nebo povolání, tedy
zejména svobodné veřejné zaměstnance
a zaměstnance podniků, namnoze velmi důležitých.
Nebylo by důsledným, kdybychom chtěli pro
budoucnost čeliti nedostatku bytů vytýčením
přesných směrnic pro regulaci bytového
trhu a nenapravili při tom zároveň křivdy,
spáchané na českém a slovenském
obyvatelstvu za okupace, ani neodstraniti závady způsobené
vadnou distribucí bytů v revoluční
době. Návrh pamatuje na obě tyto skutečnosti
zvláštními předpisy, a to ustanoveními
§§ 9, 18 a 19.
Ustanovení § 9 má umožniti, aby českému
a slovenskému obyvatelstvu byly navráceny byty,
zejména lépe vybavené, o něž
je připravili za okupace Němci a Maďaři
a v nichž namnoze bydlí dosud jejich pomahači
a zrádci. Vzhledem k tomuto svému účelu
má ustanovení § 9 platiti i v těch obcích,
kde nebude zavedena nucená regulace bytového trhu.
Základním prostředkem k odstranění
závad, způsobených neusměrněnou
nebo nekontrolovanou distribucí bytů v prvních
dobách po osvobození, má býti revise
bytů, zadaných po skončení okupace.
Této revisi je věnováno ustanovení
§ 18, s nímž souvisí, pokud jde o pohraničí
též § 35, odst. 1 návrhu. V pohraničí
má býti revise provedena podle § 32 návrhu
ve všech obcích, kdežto na ostatním území
státu toliko v obcích, kde to místní
národní výbor uzná za nutné
nebo kde mu to okresní (zemský) národní
výbor (na Slovensku okresní národní
výbor nebo pověřenectvo sociální
péče) uloží. Z výsledků
revise musí místní národní
výbor vyvoditi důsledky, o nichž jedná
§ 19 návrhu. V § 19, odst. 1 se vyslovuje všeobecná
zásada, že místní národní
výbory jsou povinny zjednati nápravu. Aby tak mohly
učiniti, zmocňuje je návrh v § 19, odst.
2 a 3, aby v případech zjištěných
závad prohlásily nájemní nebo jiné
smlouvy o užívání bytů za zrušené,
ukládaje jim však zároveň, že tak
bezvýjimečně učiniti musí,
byly-li zjištěny závady uvedené v §
19, odst. 2. Byty, jež se takto uvolní, jsou vlastníci
domů podle § 24, odst. 2 návrhu povinni pronajmouti
přikázaným nájemníkům.
V §§ 20 až 29 obsahuje návrh ustanovení
společná pro celý obor navrhovaného
zákona. Nejvýznačnějším
z nich je ustanovení § 20, které umožňuje
koordinaci bytového trhu v některých oblastech
hospodářsky a územně spolu souvisících.
Ustanovení § 21, které zavádí
devoluci provádění zákona na okresní,
nebo u statutárních měst na zemské
národní výbory (na Slovensku u měst
Bratislavy a Košic na pověřenectvo sociální
péče) pro případ, že by místní
národní výbor nedbal svých povinností,
jež mu náleží jako veřejnému
orgánu, pověřenému výkonem
bytové péče v obci.
K §§ 24 a 25 dlužno uvésti, že v zemích
České a Moravskoslezské platí podle
vl. nař. č. 150/1944 Sb. pro řízení,
prováděné místními národními
výbory, přiměřené předpisy
vl. nař. č. 8/1928 Sb. Změnu těchto
předpisů zavádí návrh v §
25 pouze v tom směru, že odvoláním -
vyjímajíc odvolání z označení
osoby přikázaného nájemníka
nebo podnájemníka - nebude možno podle §
77, odst. 2 odníti odkladný účinek.
Zajištění zdárného osídlení
pohraničí českým a slovenským
obyvatelstvem vyžaduje specielních opatření
pro regulaci bytového trhu na tomto úseku státního
území. Z toho důvodu bylo nutno návrh
doplniti zvláštními ustanoveními, jež
byla pojata do §§ 30 až 36. Zvláštní
zmínky z nich vyžaduje § 31, který pověřuje
prováděním zákona v pohraničí
okresní (zemské) národní výbory
(na Slovensku okresní národní výbory
a pověřenectvo sociální péče)
místo místních národních výborů.
Příčinu navrhované odchylky dlužno
hledati v tom, že při osidlování nelze
prováděti bytovou politiku a v jejím rámci
nucenou distribuci bytů toliko s hlediska zájmu
jednotlivých obcí, nýbrž s hlediska
celé osidlované oblasti, representované administrativně
okresním národním výborem.
Zákonem má býti nově upravena regulace
bytového trhu a je proto nutno vypořádati
se též s platnými normami, které se
zabývají stejnou materií.
Z toho důvodu vyslovuje návrh v § 38, pokud
jde o země Českou a Moravskoslezskou, nepouživatelnost
vl. nař. č. 166/1944, jakož i všeobecných
opatření, vydaných podle něho buď
úřadem pro hospodaření obytnými
místnostmi nebo okresními úřady (městy
se zvláštním statutem), jako na př.
všeobecný zákaz stěhování
v obvodu téže obce nebo úprava podnájmu
v Praze a pod. Úřad, zřízený
tímto nařízením a obsazený
výlučně Němci, zanikl současně
s okupací; jeho činnost nebyla obnovena. Nepovšimnuta
ponechává návrh vl. nař. č.
103/1943 Sb. o opatřeních, jimiž se usměrňuje
bytový trh, ve znění vl. nař. č.
218/1943 Sb., jakož i vl. nař. č. 82/1944 Sb.
o zajištění a usměrnění
potřeby místností, určených
k jiným účelům než k bydlení,
poněvadž účinnost obou nařízení
prošla koncem roku 1945.
Zákon má podle § 39 návrhu nabýti
účinnosti dnem vyhlášení. Jeho
provádění nebude vyžadovati zvláštní
úhrady ze státních prostředků.